Részlet mesteri (id.) Gáncs Aladár 90 éves írásából

225 éve született Mária Dorottya

Forrás: http://www.gancsaladar.hu/serkenj-fol-aki-aluszol/ebredes-teologusa/nehany-vonas-a-magyar-ebredes-tortenetehez/ & http://www.gancsaladar.hu/ & https://www.garainyh.hu/evangelikuslelkeszek/evangelikuslelkeszek.htm

"A XVIII. század utolsó éveiben a racionalizmus pusztító szele sepert végig az országon. A pietizmus ébresztő hatása teljesen megszűnik a parókiákon, csupán a falusi gyülekezetek mélyén, az egyes családokban marad meg konzerváló hatása főleg a házi istentiszteletek és az eléggé elterjedt pietista iratok olvasása kapcsán. 1811-ben a pietizmustól annyira átszántott Dunántúl egy olyan énekeskönyvet ad ki, amelyből hiányzik Luther éneke az »Erős vár a mi Istenünk«, mégpedig azzal a megokolással, hogy benne a sátánról van szó, amit a racionalizmus nem szenvedhetett el. Érdekes, hogy 1805-ben jelent meg a Dunántúl számára egy énekeskönyv, mely tele van a pietista termelés legjavával s ezzel szemben kontramű gyanánt jelenik meg az 1811-es racionalista énekeskönyv és sajnos a későbbi egészen el tudta nyomni a korábbit. 
    Ebbe a sivár lelki életbe ébredés megint csak kívülről hozott szikra útján indulhatott meg s a szikra meg is érkezett. Nyolc évvel a racionalista énekeskönyv megjelenése után, Württemberg földjéről nem kisebb egyénnek, mint a már említett Mária Dorottya nádorasszony személyében. 1819-ben kerül ő a legnagyobb és legkedvesebb nádornak, Józsefnek az oldala mellé. 28 évig élt a budai Várban férjének 1847-ben bekövetkezett haláláig. Mindössze 22 éves volt, amikor a nagy katolikus Habsburg-családba beházasodott. De már akkor olyan mélyen a Krisztus keresztjében gyökerező evangéliumi hite volt, hogy mint határozott, felébredt lelkű keresztyén jön az országba, aki hivatásának tartja, hogy ez ellenséges környezetben is kitartson az ige és az evangélium keresztyénsége mellett, sőt hogy világítson s Isten Országának terjesztésében a rendelkezésére álló lehetőség szerint szolgáljon.
    Mária Dorottya Lajos württembergi hercegnek és Henrietta Nassau-Weilburg hercegnőnek leánya volt. Valószínűleg Bayreuthban született 1797. november 1-én és Kircheim unter Teckben nevelkedett. Kircheimben volt a keresztelője és konfirmációja. Édesanyja korán özvegyen maradt és nagyon mély hitéletet élt. Egyike a nagy württembergi nőalakoknak. Igen szoros viszonyban volt Knapp Alberttel, Hofacker barátjával, a nagy német énekköltővel, valamint dr. Barthtal. Gyermekei közül különösen Mária Dorottya lelki élete fejlődött abba az irányba, mint az édesanyjáé. Különösen Steinhofer és Hofacker írásai és prédikációi voltak rá mély hatással. Az anyai kéz lelki vezetése azután sem szűnt meg, hogy Mária Dorottya Magyarországra került, bár ekkor már inkább maga közvetlen merített az Úr nagy bizonyságtevőinek életéből és irataiból. Mély hitélete mellett rendkívül széleskörű műveltsége volt, ebben a tekintetben túlhaladta édesanyját. Viszont keresztyénségi elmélyülése nem érhette el azt a mértéket, amelyet az édesanyjáé; aki sokkal homogénabb környezetben élte életét és kevésbé volt kitéve a nagy forgalomba, mint a nádorasszonynak egy amúgy is nagyon mozgalmas korban igen exponált helyen lefolyt élete. De azért Mária Dorottya is betöltötte a maga hivatását.
    Először is férje oldala mellett. Férjét is bibliaolvasóvá tette az ő bibliaolvasó élete. S amikor az egyik tartományban, Galíciában a pórnép a földesurak ellen fellázadt, József nádor ebben a vallomástételben fakadt ki: »Most már látom, hogy a népnek is kezébe kell adni a Bibliát, különben nem boldogulunk velük.« Nagyon meg volt nehezítve Mária Dorottya számára a gyermekei előtt való bizonyságtevés. A katolikus papok gondoskodtak arról, hogy ne kerülhessenek a gyermekek evangéliumi befolyás alá. Még annyit sem engedtek meg neki, hogy legalább tisztázza gyermekei előtt, hogy ő miért nem katolikus, hogy mi a közös vonás, ami az evangélikus hívőt a katolikus hívővel összekötheti. S mikor a bizonyságtételnek minden nyílt útját elvágták előle, úgy segített magán, hogy gyermekeinek a tányérjára arany betűkkel bibliai helyeket égettetett be. S a bizonyságtevés nem is maradt nyomtalan. Különösen József nevű fia, aki később a legmagyarabb Habsburg-királyi herceg képében lett a legkedveltebb Habsburg a magyar nép előtt, sokat vett át az ő meleg evangéliumi lelkéből s mikor édesanyja a halálos ágyon volt, az evangélikus lelkészekkel együtt térdelt le ágya mellett közös imádkozásra. Ennek a Józsefnek a fia, szintén József, ma is itt él hazánkban s a világháború alatt tanúsított rendkívül kedves, népszerű, önfeláldozó s a magyar nép érdekeiért síkraszálló magatartásával nagyon bevéste magát az egész ország szívébe. Aki őt beszélni hallja, összehasonlítja a többi Habsburgokkal, feltétlenül észlel egy nagy különbséget s aki járatos a lelki élet törvényeiben, az ráismer arra, hogy itt egy hívő lélek közvetlen és közvetett hatásának a nyomaival állunk szemben.
    Családja lelki életén kívül nagy gondja volt Mária Dorottyának, hogy mit tehetne a magyar nép lelki ébresztésében. Elsősorban az evangélikus egyház megelevenedésére. 1834-ben indítást kap arra, hogy kezdjen el rendszeresen imádkozni azért, hogy az Úr küldje el az Ő Keresztjének bizonyságtevőjét ebbe az országba. 7 éven keresztül naponként imádkozik ezért a budai várnak a Dunára, Pestre s a mögötte elterülő nagy magyar rónaságra néző ablaka mögött térdelve. Az Úr ezt az imádkozást 1841-ben különös módon hallgatta meg. A Skót zsidó missziónak két munkása került betegen Budapestre. Eredetileg a szent föld felé vették útjukat, de Konstantinápoly körül az egyik leesett az öszvérről, s oly súlyos állapotba jutott, hogy le kellett mondaniuk az út folytatásáról s Budapesten át vissza igyekeztek hazájukba. Budapest felé közeledve betegség vette le lábukról a misszionáriusokat. Mikor Mária Dorottya értesült az esetről, nemcsak ápoltatásukról gondoskodott, hanem az Úr kezét látta a dolgok ilyen alakulásában s kérte a misszionáriusokat, hogy maradjanak Budapesten, s a szent föld helyett itt kezdjenek munkát. Így indult meg 1841-ben a Skót Misszió munkája Budapesten. Ez a misszió azután kovász lett nemcsak a zsidók térítéséhez, hanem a mélyen alvó magyar keresztyénség felébresztéséhez. Különösen a múlt század végéig úgyszólván ez a Skót Misszió volt az egyedüli hely, ahol égett a csipkebokor lángja s a véka alól ki volt véve az égő gyertya. Mindazok, akik a mostani század elején szélesebb körökben meginduló ébredési mozgalomban vezetőszerepre jutottak, összeköttetésben voltak a Skót Misszió többjének lelki megindulásával. Egyenest ez a misszió végezte el az első munkát. Itt tért meg Kunst Irén, Kínában dolgozó magyar evangélikus misszionáriusnő, akit a Német Nők Missziói Imaszövetsége elsőnek alkalmazott misszionáriusként a nagy munkamezőn.
    Ha pedig meggondoljuk azt, hogy a Skót Misszió munkája lett kiinduló pontjává, vagy legalább is buzdító példájává az összes későbbi ébredési mozgalmaknak, elmondhatjuk, hogy mindaz a lelki ébredés, amely azóta és most Magyarországon fellelhető, Mária Dorottya személyéhez, az ő hűségesen kitartó imádságához fűződik. Ez pedig azt is jelenti, hogy Württenberg Fekete-erdeje alól nem csupán a Duna vizét kapjuk, hanem hozzánk ért onnét annak a nagy lelki ébredésnek az árjából is valami, ami a lutheri keresztyénség egyik, ébredési szempontból legáldottabb helyét megörvendeztette és felvirágoztatta.
    Mária Dorottya azonban nem maradt meg az ébredés ügyének csak egy missziói egyesület útján való szolgálatánál. Az ő horizontjában benne volt az egész egyház s főleg a két protestáns egyház ébredéséért való égő felelősségérzet. Új imádkozásba kezd. Azért, hogy a fővárosban a Duna jobb partján önálló gyülekezet alakulhasson s a rohamosan fejlődő magyar főváros kaphasson egy olyan evangélikus lelkészt, aki az ébredés ügyét az egyház tágabb dimenzióiban is meg tudja indítani. Megható az a hűség és fáradhatatlan utánjárás, amellyel Mária Dorottya igyekszik kiszemelni azt a lelkészt, aki a fenti célból a legmegfelelőbb lenne. Egyszer csak valami jót sejt meg egy falusi lelkészről, s fogja magát, minden bejelentés nélkül egyik udvarhölgyével megjelenik a falusi kistemplomban, hogy meghallgassa közvetlenül az illető lelkésznek prédikációját. (Bauhofer György – a szerk.) Mihamar bizonyosságot szerez afelől, hogy ez az a lelkész, akire neki és az Úr ügyének Budapesten szüksége van. A gyülekezet egy darabig ellenzi a választást, éppen azért, mert túlságosan kegyesnek találja a szóba hozott lelkészt, de az imádság ereje győz s egy küldöttség, élén Székáccsal, a későbbi hírneves püspökkel az alcsúti kastélyban adja tudtára Mária Dorottyának, hogy kész megválasztani az ő ajánlottját. A küldöttség vezetőjét a nádorasszony visszatartóztatja s ezt a kérdést teszi fel előtte: »Lelkész úr, melyik az az ige, amelyet Ön a legalkalmasabbnak talál arra, hogy egy lelkész egész szolgálatában folyton a szeme előtt tartson?« Székács, Máté 5,48-at idézte, az ő egész felfogására nézve nagyon jellemző módon: »Legyetek azért tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok tökéletes.« Én, ami engemet illet, – felelt a nádorasszony – elvont eszmék és parancsok helyett jobb szeretek valami gyakorlati dolgot állítani pl. gyermekeim elé is. Én magam mindig ezt az igét tartom szem előtt s ezt tudom ajánlani egy gyülekező lelkésznek is, amit Pál apostol a Galata levél 4,19-ben mond: »Én gyermekeim, kikért most ismét szülési fájdalmakat szenvedek, míglen kiábrázolódik bennetek Krisztus.« (Ezt a viszonyt találta Mária Dorottya ideálisnak a lelkész és gyülekezete közt.) A beszélgetés végén felszólította a lelkészt, hogy most imádkozzanak együtt. Mária Dorottya letérdelt s imádkozott az új budai lelkészért. Székács zavarban volt. De mikor 11 évvel később Mária Dorottya halála alkalmával a gyászistentiszteleten prédikálnia kellett a Deák-téri templomban, ezt az igét vette fel alapigének, a prédikáció bevezetésében elmondta az alcsúti jelenetet, persze az illető lelkész nevének elhallgatása mellett. Az egész prédikáción, de Székács későbbi működésén is meglátszott, hogy ez a beszélgetés és közös imádkozás rajta letörölhetetlen nyomokat hagyott.
    Ezután nem sokkal 1844 tavaszán Buda lelkészévé lesz a Mária Dorottya által kiszemelt Bauhofer György, korábban somorjai lelkész. Mária Dorottya szeme nem csalt. Valóban, az akkori magyarországi evangélikus lelkészek közül egy sem volt annyira alkalmas, hogy mint ővele rokon lélek, a fővárosi gyülekezetben szolgálja a komoly evangélizáció és ébredés ügyét. Az a sok kincs, ami Bauhofer életében fellelhető lenne, még nincs kiaknázva. Az ébredés ügyének mostani szolgáira vár az a feladat, hogy Mária Dorottyával együtt ezt az életet is beható kutatás tárgyává tegyék. Bauhofer nagy műveltsége, nyelvtudása s a neki jutott rendkívüli történeti szerep folytán igen sok egyénnel, külföldi hívő körökkel s hívő egyházi vezéregyéniségekkel volt összeköttetésben. Egyik nagy munkájához a francia Merl d'Aubignée írt előszót. Ez a munka a magyar protestantizmus történetét tárgyalja igazán ébresztő módon rámutatva arra, hogy az egyház léte és nemléte az egy szükséges dolgon fordul meg. Bauhofer szintén meleg viszonyba került a Skót Misszióval, sőt külföldi skótokkal is. Ide Skóciába küldte ki hatalmas kézirattömeget jelentő naplóját, mikor a magyarsággal való együttérzése folytán házkutatástól félt s féltette többek között ezt a sok bizalmas jellegű adatot tartalmazó iratát. Még Mária Dorottya halála után is erős összeköttetése volt a Skót Misszióval. 40 éves korában tanul meg angolul s lefordítja a skót Baxter Richardnak 210 oldalas aszketikus könyvét: Felhívás A Meg Nem Tért Emberekhez, Hogy Megtérjenek. Ez a mű fordításban két kiadást is ért.
    Visszatérve Mária Dorottyához, meg kell említeni, hogy ő jóllehet mindent megtalál Bauhoferben, amit remélt tőle, s jóllehet másoknál nem találta meg későbben sem azt a lelki fogékonyságot és odaadást, amit az ébredés ügye igényel, mégsem ragaszkodott hozzá exkluzív módon. Egész sereg más lelkésszel tartott fenn barátságot a vidékről is. Így nevezetesen Wimmer Gottlieb Ágostonnal, aki Nyugat-Magyarországon, Felsőlövőn valóságos Steintalt létesített evangéliumi alapon nagy gazdasági és szellemi kultúrával s akinek igazi érzéke volt az Isten Országa nagy feladataival szemben és sokat tett a biblia kiadása és terjesztése terén. Összeköttetésben volt Kiss János dunántúli püspökkel, aki a fentebb említett s 1811-ben megjelent énekeskönyvnek volt püspöksége elején szerkesztője. Az akkor még racionalista beállítottságú ember Mária Dorottya hatása alatt annyira felmelegedett az evangélium iránt, hogy később olyan énekeket írt, amelyek egyikét 1855-ben Mária Dorottya koporsójánál a várban nyugodtan énekelhették az igazi hívő koporsója mellett a legkomolyabb hívők is. A vidékiekkel a személyes érintkezés abban az időben nehezebben ment, de annál több jutott be a levelekbe, csak az a sajnos, hogy ezeknek a leveleknek az összegyűjtésére és tanulmányozására még senki sem fordított gondot. Élénk kontaktusban volt azonban Mária Dorottya a pesti lelkészekkel. Hetenként összejöttek bibliaórára. Egy ilyen bibliaórán egyszer akarata ellenére Széchenyi is megjelent. A bibliakör tagjai zavarban voltak, hogy nem kell-e abbahagyni az órát. Mária Dorottya azonban mindenkit nyugalomra intett, Széchenyit is leültette a sorba, kezébe nyomott egy Bibliát s mintha mi sem történt volna: folytatták az órát. Széchenyi egyébként tisztában volt Mária Dorottya hívő mivoltával. A nádorasszony többször beszélt neki lelki dolgokról, kérte Széchenyit, hogy olvassa a Bibliát és vesse alá magát mindenben Jézusnak. Állítólag intette is Széchenyit egy bizonyos balsejtelem mellett, hogy az életének nem lesz jó vége, ha azt a nagy munkát, amelyhez a magyar nép felemelése érdekében hozzáfogott, a maga erejével akarja folytatni, mert az emberi erőnek csődbe kell jutnia, s a nép igazi boldogítása csak Isten Országa szolgálatán belül munkálható. Azóta Széchenyi élete tragédiájának nagy tudású hívő kutatója szintén megállapította azt, hogy Széchenyi megőrülésében isteni ítélet volt s így Mária Dorottya balsejtelmének igazolása. Széchenyi voltaképpen nem tanúsított visszautasító magatartást Mária Dorottyával szemben, elfogadta tőle azt a Bibliát, amelyet használat céljából a nádorasszony nekiajándékozott. Hogy min múlott ennek a bizonyságtevő szolgálatának a sikere, azt alaposabb kutatás útján kellene kideríteni.
    A Mária Dorottya személye körül kibontakozni készülő egyházi ébredésnek, az ő férjének 1847-ben bekövetkezett halála vágta útját. A nádorasszonynak ekkor a bécsi kamarilla és nem utolsó sorban a katolikus klérus ellenszenve folytán el kellett hagynia Magyarországot. Hogy milyen nagy gondja volt az ellenségnek arra, hogy ezt a hívő és világosságot gyújtó egyéniséget tőlünk elválassza, kitűnik abból, hogy keresztülvitték ezt, jóllehet férje a házasságlevélben is, meg a végrendeletében is biztosította a megözvegyülés esetére a családban való megmaradás jogát. Hozzá kell venni ehhez azt, hogy a következő évben trónra lépő új császár is nagyon tisztelte és nagyra becsülte Mária Dorottyát. Ha a nádor halála 1848 után következik be, akkor azt mondhatnánk, hogy nem annyira a hitéért, mint inkább a magyarokkal való együttérzéséért kellett elhagynia az országot. De 1847-ben még a magyarok elleni gyűlölet nem volt annyira aktuális s nagyon valószínű, hogy erőteljes hitélete és a protestáns egyházakkal való áldásteljes viszonya volt a fő ok, ami miatt száműzték. Úgyhogy a magyar ébredés első nagy munkása (értve alatta a múlt századbeli ébredést) megkapta a nagy hitvallóknak kijáró bizonyságlevelet, azt, hogy nem szenvedheti el őket e világ s készít számukra, bár még oly előkelők is, Páthmosz szigetet. Ugyanazon az úton ment elő, amelyen 320 évvel korábban nagy Habsburg névrokona, II. Lajos özvegye, Mária királyné.
    Mária Dorottya Páthmosza a bécsi Schönbrunnak egyik félreeső vadászkastélya volt. De igazán csak Páthmosz volt az ő számára, ahonnan nem szűnt meg imádságaival, leveleivel, sőt nagyobb részt inkognitóban tett látogatásaival tovább is ápolni a magyar nép s az itteni ébredés üdvének ügyét. Mivel gyermekeitől is elszakították, budapesti látogatásaiban legtöbbször kedvelt lelkészénél, Bauhofernél szállt meg. Volt azonban olyan látogatása is, amikor nem tehette be a lábát inkognitóban sem a főváros területére s csak a budai erdős hegyekben lévő, történeti nevezetésségű Szépjuhászné című vendéglőig jött. Ide kérte ki budapesti barátait, elsősorban a lelkészeket. Ezen találkozások alkalmával főleg Bauhoferéknél bibliaórát s közös jellegű úrvacsoratételt tartottak. Az úrvacsorát úgy vették, hogy a kenyeret és a bort kézről-kézre adták egymásnak. Ezek a találkozások nemcsak Mária Dorottyára jelentettek enyhülést, hanem az itteni hívők kitartására és hűségére is buzdítólag hatottak. Erre nagy szükség is volt, mert a szabadságharc után nemcsak magát az ébredés ügyét, hanem az egész protestantizmus létét az elnyomás súlyos veszélye fenyegette.
    Csodálatos az, hogy ez a családjától és a hőn szeretett magyar földtől elválasztott nádorasszony, ellenségeinek minden igyekezete ellenére is meghalni haza jöhetett. Egyik leánya állt 1855 tavaszán újabb anyai örömök előtt. Azt mégsem merték megtagadni tőle, hogy leánya mellett az ilyenkor szokásos anyai szolgálatot személyesen ne láthassa el. Budai időzése alatt megbetegedett s március 30-án meghalt. Mind az országos méreteket öltő temetési ünnep, mind a nyomában országszerte tartott gyászistentiszteletek alkalmat adtak a komolyabb lelkeknek arra, hogy betekintsenek egy ébredésen átment hívő léleknek az életébe, annak nagyszerűségeibe, harcaiba és bőséges gyümölcsözésébe."

Ajánlotta: Adámi László ny. evangélikus lelkész