"Keresztkérdések" sorozat 1. előadás: 2012. szeptember 12.
                                         Mi az életem értelme?                      Bálint Éva

Mi az életem értelme? Úgy is feltehetjük a kérdést, hogy mi az élet értelme? Az ember életének az értelme? Hadd olvassak fel egy elmélkedést egy olyan embertől, aki sokat gondolkodott az élet dolgain. Figyeljük meg ezt a tanakodást! „1 Ezt gondoltam magamban: Megpróbálom, milyen az öröm, és élvezem a jót! De kitűnt, hogy ez is hiábavalóság. 2 A nevetésre azt kellett mondanom, hogy esztelenség, az örömre pedig azt, hogy mit sem ér. 3 Majd azt gondoltam ki, hogy borral vidítom magam, de csak úgy, hogy eszemet a bölcsesség vezesse. Oktalan dolgokhoz fogok, hogy meglássam: jó-e az az embereknek, amit véghezvisznek az ég alatt egész életük során. 4 Nagyszerű dolgokat alkottam: házakat építettem, szőlőket ültettem, 5 kerteket és ligeteket létesítettem, és beültettem azokat mindenféle gyümölcsfával. 6 Csináltattam víztárolókat, hogy öntözni lehessen belőlük az erdőben sarjadó fákat. 7 Szereztem szolgákat és szolgálókat, voltak házamnál született szolgáim is. Marhacsordám és juhnyájam is több volt, mint mindazoknak, akik elődeim voltak Jeruzsálemben. 8 Gyűjtöttem ezüstöt és aranyat is: királyok és tartományok kincsét. Szereztem énekeseket, énekesnőket, és ami a férfiakat gyönyörködteti: szép nőket. 9 Naggyá lettem, és felülmúltam mindazokat, akik elődeim voltak Jeruzsálemben. De megmaradt a bölcsességem is. 10 Nem tagadtam meg magamtól semmit, amit megkívánt a szemem. Nem vontam meg szívemtől semmi örömöt, hanem szívből örültem mindannak, amit fáradsággal szereztem, hiszen ez volt a hasznom minden fáradozásomból. 11 De amikor szemügyre vettem minden művemet, amit kezemmel alkottam, és fáradozásomat, ahogyan fáradozva dolgoztam, kitűnt, hogy mindaz hiábavalóság és hasztalan erőlködés; nincs semmi haszna a nap alatt." (Préd.2,1-11.)
Bölcs Salamon az, aki így elmélkedik az élet értelméről. Azért volt bölcs, mert amikor fiatalon trónra került, Istentől kért bölcsességet, hogy kormányozni tudja az Ő népét. Ez a kérés nagyon tetszett Istennek, így nem csak bölcsességet kapott, hanem ráadásul hatalmas gazdagságot, mesés kincseket is, és csodálatos templomot építhetett az Úrnak. 
Túlszárnyalta elődeit bölcsességben, gazdagságban, és mindent megszerzett és kipróbált, amit csak óhajtott. Mégis azt a következtetést vonja le egész életművére nézve, hogy az merő hiábavalóság. 
A bölcsességet is vizsgálat tárgyává teszi. "Úgy láttam, hogy hasznosabb a bölcsesség az oktalanságnál... De arra is rájöttem, hogy ugyanaz lesz a sorsa mindegyiküknek". 
Vizsgálódásainak eredménye a következőképpen hangzik: „Meggyűlöltem az életet, mert rossznak tartottam azokat a dolgokat, amiket véghez visznek a nap alatt: hiszen minden hiábavalóság és hasztalan erőlködés.” 
Sokszor hangzik el még a Prédikátor könyve folytatásban, hogy, ez is az is hiábavalóság. 
Van egy másik visszatérő kifejezése is ennek a könyvnek, mindjárt az elején találkozunk vele:
 „ Láttam, hogy mindaz, amit véghez visznek a nap alatt, csak hiábavalóság és hasztalan erőlködés” Itt mondta először, aztán még sokszor azt a meghatározást, hogy "a nap alatt".  
 A hiábavalóság miatti keserű kifakadása után ("meggyűlöltem az életet) arra a ma is sokszor hangoztatott "napalatti" bölcs megoldásra jut el: nem tehet jobbat az ember, mint hogy örüljön és élvezze az életét. "Nincs hát jobb dolog, mint ha az ember eszik, iszik, és jól él fáradságos munkájából" (Préd. 2,24.)
Hányan vonják le ezt a következtetést ma is!  
A Prédikátor azonban folytatja: "De beláttam, hogy Isten kezéből jön ez is.” Van egy "DE", egy másik nézőpont is! Nem csak a"nap alatt" - itt a teremtettség határát kell érteni,- de e felett is van létező, van Valaki, aki az egészet teremtette. Ha mi csupán a teremtettségen belül vizsgálódunk, és kifelejtjük belőle a Teremtőt, akkor következtetésünk csak hibás lehet!
  Olvastam egy kutatásról, melyben egy filozófus professzor hasonló nagyságoknak (filozófusoknak, tudósoknak) tette fel ezt a kérdést: "Mit gondolnak az élet értelméről? "  A megkérdezett 250 fő válaszait hozzávetőleg négy típusba lehetett sorolni: 1./ megadták a legvalószínűbbnek vélt elképzelésüket 2./ kitaláltak valami értelmet az életüknek, 3./ becsületesen bevallották, hogy fogalmuk sincs róla, mi az élet értelme, 4./ voltak, akik megkérték a kérdezőt, hogy ha megtudta a választ, akkor nekik is küldje el. 
  Miért ilyen nehéz kérdés ez? 
Személyesen is átéltem a súlyát idősek otthonában, sok ember szájából hallva: "Minek élek? Mi az értelme az életemnek?! Nincsen nekem már semmi hasznom!" Nem feledem azt az idős asszonyt, aki velem szemben állva, szeretettel és keserűséggel az arcán adott egy anyai jó tanácsot: „Csak férjhez ne menjen, és gyereket ne szüljön!" Féltve igyekezett eltanácsolni attól, amit az emberek általában az élet értelmének tartanak; az élet egyik legfontosabb céljának vélnek. A lányok életében cél a férjhez menetel. A nők életében cél a jó családanyává válás. Ugyanakkor egy többgyermekes édesanya, élete végén mindennek a hiábavalóságáról "tesz bizonyságot".
Másfajta személyes élmény: Eltemettük Élimből azt a 10 éves vízfejű kislányunkat, aki úgy élte ott az életét, hogy se beszélni se mozogni nem tudott. Amikor kikísértük végső sírhelyére, ott mellette jobbról – balról két "doktor" feküdt. "Ugyanaz lesz a sorsa mindegyiküknek" (Préd.2,14) mind a kettő el fog felejtődni. Mi értelme van akkor mindannak, amit tesz az ember?  Gyötrődnek ezen nem csak az idősek! Eljut a 14 éves kamasz is odáig, hogy gyűjtögeti az altatót. Mert nem látja az élet értelmét, és inkább pontot szeretne rá tenni. 
Vajúdik e kérdéssel az az ember is, akinek jól megy a sora. Emlékszem annak a középkorú asszonynak a vallomására, aki tökéletes családi élete, jó anyagi helyzete, testi egészsége ellenére teljes kétségbeesésben meredt maga elé fotelében ülve: mi végre élek, mi a célja az életemnek? Nem volt semmi problémája, csak nem tudta, hogy mi a célja, értelme az életének. 
Miért ilyen nehéz kérdés, amikor az ember az ő életének értelmére, céljára keres választ? A válaszhoz tisztázni kell, mi is az, amit "értelmesnek" tartunk?
Azt, aminek célja van. Az alkotó embernek célja van az alkotásával. Értelmes ember cél nélkül nem dolgozik, nem alkot. Pl. azért alkot autót, hogy azzal közlekedjék. Mi az autó értelme? Értelmes dolog egy autó? Akkor értelmes, ha megfelel annak a célnak, hogy az ember közlekedjen vele. Hogy az udvarunkon álljon, annak nincs értelme.  Az ember az általa alkotott, őt körülvevő dolgokról meg tudja állapítani, hogy mi az értelme. De az emberi élet értelmét megállapítani -úgy tűnik,- meghaladja emberi képességeinket. Mert mi az, amivel erről gondolkodunk? Mit használunk hozzá, ha a mi életünk értelmét kutatjuk? Az eszünket.  Az élet viszont jóval több, mint az értelem. A kevesebbel akarjuk megérteni a többet? Emberi ésszel Istent igazán felfogni nem lehet. Így az Isten alkotta élet értelmét sem tudjuk önállóan megmondani. Mert honnan is van az életünk? Nem mi alkottuk. Még csak nem is az akaratunkon múlott. Teremtmények vagyunk. Isten alkotása, az Ő akaratából. Maga az alkotás nem tudja értelmezni önmagát. Csak az alkotójával együtt van igazán értelme, ő ismeri célját, rendeltetését, működését. A sokféle csődbe jutott gondolkodásmenettel éppen ez a baj: leválasztja az alkotást az alkotóról, s nélküle próbálja meg értelmezni. A Prédikátor kifejezésével a "nap alatt" keressük a megoldást az emberi élet értelmére nézve. Vagyis nem tekintünk a Nap fölé. Nem keressük magát az alkotót, és nem kérdezzük Tőle, hogy mi végre élünk a földön.
Mi tehát a teendő? Megkérdezni az Alkotót! Vajon voltunk-e olyan bölcsek fiatalon, hogy oda álljunk elé: Uram, itt az életem, Te alkottad. Mi a célod vele? 
Akit Isten megteremtett, életet kapott Tőle, az az ember élni fog! A halál után a koporsó után is lesz élete. A kérdés az, hogy hol?  Vajon Isten gondoskodott arról, hogy ha itt vége lesz az életünknek, akkor mi legyen a folytatás?  Ha Isten megalkot egy emberi életet, - és mindannyian csodásan egyedi alkotás vagyunk,- Ő a teljes életre szóló, személyre szabott tervet elkészíti. Nem csupán a földi életre nézve, hisz ennek önmagában nem volna értelme. Itt akkor élünk értelmesen, ha az az örök életünket szolgálja. De az örök élet kezdete a földi életben van, ezért 
tulajdonképpen igazi cél csak egy van: a Teremtő Isten, mint alkotó célja az emberre nézve.
 Ahhoz, hogy megtudjuk, hogy Isten mi végre teremtette az embert, nincs más út, mint hogy kinyissuk a Bibliánkat és el kezdjük keresni Istent és azt, hogy mit mond az emberről. A Biblia első lapján megtaláljuk, hogy mi végre alkotta az embert. "Akkor ezt mondta Isten: Alkossunk embert a képmásunkra, hozzánk hasonlóvá: uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, az állatokon, az egész földön és mindenen, ami a földön csúszik-mászik.  27Megteremtette Isten az embert a maga képmására, Isten képmására teremtette, férfivá és nővé teremtette őket.  28Isten megáldotta őket és ezt mondta nekik Isten: Szaporodjatok, sokasodjatok, töltsétek be és hódítsátok meg a földet. Uralkodjatok a tenger halain, az ég madarain és a földön mozgó minden élőlényen! 29Azután ezt mondta Isten: Nektek adok az egész föld színén minden maghozó növényt, és minden fát, amelynek maghozó gyümölcse van: mindez legyen a ti eledeletek. 30Minden földi állatnak, az ég minden madarának és minden földi csúszómászónak pedig, amelyben élet van, eledelül adok minden zöld növényt."(1Móz.1,1-30)
Megmondta Isten, hogy miért teremtette az embert. Le van írva az Ő kijelentésében. Céllal teremtette: hogy vele éljen, hogy legyen az Ő képviselője a teremtettség alacsonyabb rendű alkotásai előtt. Uralkodjon rajtuk, mint Isten képmása, képviselője. Ez nem azt jelenti, hogy hasonlóak vagyunk Istenhez. Mi teremtmények vagyunk, Ő a Teremtő. Nem lehet kiábrázolni az ember ismerete alapján az Istent. Mert Ő lélek, minket pedig testben alkotott meg. A paradicsomi állapotot az ember elveszítette, meghaltunk annak a számára. Így nem lehetünk olyan személyes kapcsolatban Istennel, mint akkor. Ezért nem is tudjuk, nem is kell elképzelni. Elolvassuk a Bibliából és hittel megragadjuk. Ez volt az embernek rendelt eredeti állapot, az emberhez és Alkotójához méltó. Amiben most megszületünk, az az emberhez teljesen méltatlan, mert Isten nem bűnnel megfertőzött, pusztulásra váró életet adott az embernek. Ez a bűn következménye. Isten dicsőséges céllal alkotta meg az embert, hogy részesedjen abban a csodálatos, szent méltóságban, hogy Isten közelében éli az életét. Őt képviselheti, rábízta a teremtettséget és egy isteni alkotás felett lehet úr. Isten azt akarta, hogy mint szülő a gyermekével, éljen az ember az Ő közelében, részesedjen dicsőségében.  Lényegében az egész Szentírás Istennek erről a helyreállító munkájáról szól. Számtalan igehelyet választhattam volna még, de most "átlapozva" a Bibliát, üssük fel az utolsó lapot. Ezt találjuk ott a Jelenések könyve utolsó előtti fejezetében: „Íme, az Isten sátora az emberekkel van, és ő velük fog lakni, ők pedig népei lesznek, és maga Isten lesz velük; és letöröl minden könnyet a szemükről, és halál sem lesz többé, sem gyász, sem jajkiáltás, sem fájdalom nem lesz többé, mert az elsők elmúltak. A trónuson ülő pedig ezt mondta: Íme, újjáteremtek mindent! ...Aki győz, örökölni fogja mindezt, és Istene leszek annak, az pedig fiam lesz.” (Jel 21, 3 – 5,7)
  Itt arról kapunk tudósítást, hogy amire Isten az embert teremtette, azt a bűneset után is számon tartja. Isten abban is Isten maradt, hogy amit Ő eredetileg tervezett az embernek ugyan az Ördög lerombolni próbálta, de Isten megtalálta az útját, hogy az ember mégis ember lehessen. Mit is jelent embernek lenni? Azt a bűn által meg nem rontott embert, aki az Istennel élő kapcsolatban van. Isten ezt a célt nem adta fel.  Megtehette volna, hogy azt mondja: eljátszottátok, amit nektek adtam, most már éljetek abban! Amit vetettetek, arassátok! Ez volna az örökké tartó kárhozat. Az Isten nélkül való valóság. Vannak keresztény irányzatok, melyek azt képviselik, hogy nem lesz kárhozat, mert Isten mindent megbocsájt. Tényleg nem lesz kárhozat? Az Úr Jézus azt mondja – és higgyünk neki-"aki hisz és megkeresztelkedik az üdvözül, aki pedig nem hisz az elkárhozik."(Mk. 16,16) Azaz marad az Isten nélkül való életben, örökké valóan.  
Nem fog megszűnni a kérdés sem, hogy mi végre élek én? Folytatódik tovább ez a gyötrelem. Ami itt nehéz, ami itt rossz, az a kárhozatban nem megszűnik, hanem kiteljesedik. Ami itt jó, igazán jó, ami Istentől való jó, az az üdvösségben a Vele való életben fog kiteljesedni. 
Mi az, amit Isten akar? Ő azt akarja, hogy az üdvösségben éljük az életünket. Ezért alkotta meg azt. 
Ott a Paradicsomban azt mondta az embernek, hogy uralkodhatsz mindenen, de a jó és rossz tudásának fájáról nem ehetsz! Eltiltotta az embertől a rosszat. Az ember számára az Isten a jót teremtette. Mennyi ember teszi fel azt a kérdést, hogy miért engedi Isten, miért teszi az Isten velem ezt a rosszat? Úgy gondolja az ember, hogy minden rosszért, ami vele történik, azért Isten a hibás. Isten eltiltotta az embertől a rosszat, és mégis elkövették. Mi már oda születtünk, ahol a rossz és a jó is jelen van. Ahol látható Isten "lábnyoma' is: megtalálható Isten szeretete, békessége, ott van a szívünkben a vágy a szeretet a békesség, a jó és a szép után. De bennünk van a rosszra való hajlam, amikor nem bírunk az indulatainkkal, amikor szeretnénk megjavulni, de nem sikerül. Ismerjük önmagunkban mind a kettőt, de nem bírunk vele.  Hát hogy is bírna az alkotás önmagával? Így megint visszajutottunk a Teremtőhöz, az Alkotóhoz, aki bír majd a mi életünkkel. Nem lesz másként értelmes életünk, csak ha Istentől kapjuk meg a célját. Ő azt a célt adja meg az ember számára, hogy üdvösségre akarja segíteni. E célból futott Pál apostol a maga útján, mikor arról ír, hogy versenypályán fut. Vannak, akik olyan versenypályán futnak, hogy hervadó koszorút kapnak, de ő egy biztos cél felé fut: a hervadhatatlan koszorú, az örökkévaló felé. 
Vajon mi célból futott a mi életünk eddig? Milyen célokat adtunk gyermekeink elé? Megkérdeztük Istent, mikor megkaptuk gyermekeinek, hogy mi célod van vele? 
A hívő embernek egy célja van minden megszületett gyermekkel, hogy üdvösségre jusson. 
El lehet a célba jutni?  "Jézus, te vagy az út magad."-énekeltük.  Van út a célba! Milyen jó, hogy olyan cél lehet előttünk, melyhez vezet út. Így lehet értelmes élete az embernek, ha a mennyei célhoz igazodik, az örökkévalósághoz és ehhez igazítva éli a földi életét is. 
Imádkozzunk: Mennyei édes Atyánk, köszönjük neked, hogy engeded, hogy foglalkozzunk azzal a ránk bízott élettel, akit Te teremtettél, és akarod is, hogy törődjünk vele. Segíts, hogy ne csak úgy boncolgassuk a magunk életét önmagunk esze szerint, vagy emberekhez szaladgálva tanácsot kérni, hanem ahogyan azt Te várod: hogy elmenjünk hozzád a csendben, Veled beszéljünk, Téged szólítsunk meg. És Veled kezdjünk az életünkről beszélni, ha eddig még Téged nem kérdeztünk. Köszönjük Neked, hogy vársz bennünket a mennyei hazában és kérünk Téged, hogy egyikünk se tévedjen el, hanem hadd találjunk rá arra az egy útra, amely egészen biztosan oda vezet. Segíts nekünk így végig menni földi életünkön. És kérünk ezért a sorozatért is, ami előttünk van, hogy hadd tudjunk lépésről lépésre közelebb jutni a célunkhoz, ami nem a magunké, hanem a Tiéd velünk. Ámen