KERESZ†KÉRDÉSEK 9.					      Nyíregyháza, 2012. november 21.	

A szentségek

	Szentségeknek (sacramentum – latin szó, ebben a vonatkozásban nem bibliai megjelölés) azokat a szent cselekményeket nevezzük az egyházban, amelyeket az Úr Jézus Krisztus maga rendelt el, látható jelük van és kapcsolatosak az üdvösséggel. Ilyen csak kettő van (nem 7, mint a katolikus egyház tanításában): a keresztség és az úrvacsora. Luther egy ideig még a szentségekhez sorolta volna a gyónást és feloldozást is, ennél azonban hiányzik a látható, materiális külső jel.
	Alapvető evangélikus hitvallási iratunk, az Ágostai Hitvallás, ezt írja ezekről a cselekményekről, mint Krisztustól rendelt kegyelmi eszközökről: „A szentségekkel élésről azt tanítják: a szentségek nemcsak azért rendeltettek, hogy ismertetőjelei legyenek a hit megvallásának az emberek közt; hanem inkább azért, hogy jelei és bizonyságai legyenek Isten irántunk való jóakaratának, s felkeltsék és erősítsék a hitet mindazokban, akik élnek velük. A szentségekkel ezért úgy kell élni, hogy vele járjon a hit, amely bízik a szentségek által nyújtott és szemünk elé tárt ígéretekben.” (XIII. cikk)

I.	A KERESZTSÉG

Alapvető tisztázni valók

	A szó eredeti jelentése szerint „bemerítés” = baptisma; ill. lásd a baptizein szó eredeti jelentését: „bemeríteni, vízbemeríteni” (Dr. Kiss Jenő evangélikus teológiai tanár: Újszövetségi görög-magyar szótár – Ref. konvent Sajtóosztálya, 1951.).
	Annak a keresztelésnek/bemerítésnek/, amelyben Krisztus Urunk rendeléséből mi részesülhetünk, előzménye volt a Keresztelő János által gyakorolt vízbemerítés a Jordánban. „János keresztelt a pusztában, és hirdette a megtérés keresztségét a bűnök bocsánatára. Akkor kiment hozzá Júdea egész vidéke, kimentek a jeruzsálemiek is mind, és – amikor megvallották bűneiket – megkeresztelte őket a Jordán vizében. János ... ezt hirdette: »Utánam jön, aki erősebb nálam, és én még arra sem vagyok méltó, hogy lehajolva saruja szíját megoldjam. Én vízzel kereszteltelek meg titeket, ő pedig Szentlélekkel fog megkeresztelni.«” (Mk 1,4-8) – János bizonyságtételéből is világos, hogy az ő keresztsége csak előkészítés volt, és kiáltott az után a beteljesedés után, amelynek Jézus Krisztus váltsághalálában és a Szentlélek ajándékában kellett megvalósulnia.
	Ahhoz, hogy mi bűnbocsánatot és életet kaphassunk, az értünk emberré lett Fiúnak a halálba kellett merülnie! Maga az Úr Jézus ilyen módon is szólt erről előre: „Keresztséggel kell azonban még megkereszteltetnem (baptisma de echó baptisthénai), és mennyire szorongok, míg ez végbe nem megy!” (Lk 12,50). Erre mondott igent az Atyának már akkor is, amikor „eljött Jézus Galileából a Jordán mellé Jánoshoz, hogy keresztelje meg őt /bemeríttessék általa/. János azonban megpróbálta visszatartani … Jézus így válaszolt: »Engedj most, mert az illik hozzánk, hogy így töltsünk be minden igazságot.«” (Mt 3,13-15)  Amikor a bűntelen itt beállt a bűnvalló és a Jordánban alámerítkező bűnösök sorába, arról az igazságról szól, amelyről Ézsaiásnál így olvasunk: „Igaz szolgám sokakat tesz igazzá ismeretével, és ő hordozza bűneiket. ... önként ment a halálba, hagyta, hogy a bűnösök közé sorolják, pedig sokak vétkét vállalta magára, és közbenjárt a bűnösökért.” (Ézs 53,11-12). Ebben az önmagát odaszánó igaz szeretetben és engedelmességben gyönyörködött az Atya: „ Amikor pedig Jézus megkeresztelkedett, azonnal kijött a vízből, és íme, megnyílt a menny, és látta, hogy Isten Lelke galamb formájában aláereszkedik, és őreá száll. És hang hallatszott a mennyből: »Ez az én szeretett Fiam, akiben gyönyörködöm.«” (Mt 3,16-17). Keresztelő János ezután Jézusról így tehetett bizonyságot: „Íme, az Isten Báránya, aki hordozza a világ bűnét!” ... „Én nem ismertem őt, de aki elküldött engem, hogy vízzel kereszteljek, ő mondta nekem: Akire látod a Lelket leszállni és megnyugodni rajta, ő az, aki Szentlélekkel keresztel.” (Jn 1,29.33). 
	Nekünk már abban a keresztségben/bemeríttetésben lehet részünk, amelyet elvégzett váltságműve alapján rendelt missziói parancsában (Mt 28,18-20) a megfeszített, de föl is támadott Úr Jézus Krisztus. Keresztségünk lényege pedig a Krisztus halálába való eltemettetés (vö. Róm 6,4!), hogy – hit által(!) – új életben járjunk az élő Úrral (vö. Kol 2,12-13). Ezért írja D. Dr. Prőhle Károly: A hit világa c. dogmatikai könyvében a következőket: „Ennek teljes megértése végett itt jegyezzük meg azt, hogy az a görög szó, melyet – a szentségben részesülő homlokára vetett keresztjel után – a keresztelés szóval szoktunk fordítani, az eredetiben bemerítést jelent (a vízbe t.i.). Azért a rendelési ige az eredetiben nem is úgy szól: az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek nevében, mintegy képviseletében, hanem nevébe. … Isten az ő nevével nyilatkoztatja ki magát, az ószövetségben mint föltétlen Úr, az újszövetségben mint Atya, Fiú és Szentlélek. A rendelési ige tehát azt jelenti, hogy a keresztséggel belemeríttetünk, beleplántáltatunk a Szentháromság egy igaz Isten lénykörébe, az isteni szent szeretet megváltó, újjáteremtő, megszentelő, boldogító, üdvözítő életfolyamába, fölvétetünk a vele való életközösségbe” (266. old.). 
	A keresztelés vízbemerítéses formáját egyébként – gyermekek esetében is(!) – szerették volna megtartani a reformátorok, amint ezt mutatja Lucas Cranach oltárképének a keresztelést mutató táblája a wittenbergi városi templomban (Melanchthonnal), ill. Luthernek a káté-magyarázata: „Mit jelent ez a keresztvízbe merítés?”. Bornemisza Péter keresztelési liturgiáját pedig így mutatja be D. Raffay Sándor püspök: a lelkész előbb a bűnbocsánatot hirdette és feloldozta a gyermeket a Szentháromság nevében, azután „megmossa és keresztyénné szenteli” a következő kijelentéssel, mialatt „tetétül fogua talpig” vízzel mossa meg a gyermeket: „En Istennec szolgaia, az en wramnak az Jesus Christusnac paranczolattya szerint Tégedet János ez kiilsö vizi mosassal es az Isten igeiuel Keresztenné szentelec es meg moslac...”. (A magyarhoni evangélikus liturgia történetéhez – Budapest, 1933.; 38. old.) – A gyakorlat aztán mégis másképp alakult a történelmi reformáció egyházaiban. „A bemerítés helyett való leöntés csak mint szükségcselekmény fogadható el. Így azonban elfogadható, miután a lényeg a Szentlélekkel való-, Krisztus halálába való bemeríttetés. ... Merev törvényt nem szabad alkotnunk az üdvösséggel kapcsolatban a vízbemerítésből. Pl. a latornak egyáltalán nem volt módjában vízbe merítkeznie, – de másként nyilván megtette volna. Isten nem azt nézi, ami a szem előtt van, hanem azt, ami a szívben van” – írta ezzel kapcsolatban Siklós József református lelkipásztor (kézirat). A keresztségről az Ágostai Hitvallás egyébként azt írja, hogy „szükséges az üdvösséghez”: ez azonban nem abszolút, hanem „rendelt” szükségesség (necessitas ordinata).

Mi történik a keresztségben?

	Nem puszta emberi cselekmény és szokás a keresztség tehát, hanem azáltal, amit látunk és hallunk, Isten részéről is történik itt valami, mert a vízzel együtt van az Ő élő és ható igéje. Mit mond és mit tesz Isten? Fölkínálja kegyelmét! (Az Ágostai Hitvallás IX. cikkének pontos szövege ezt így fejezi ki németül: „dadurch Gnad angeboten werde”; ill. latinul: „per baptismum offeratur gratia Dei”). A keresztségben Isten kihirdeti: rám nézve is érvényes Jézus Krisztus halála és feltámadása. Isten az én bűneimet, egész bűnös lényemet („óemberemet”) is megítélte Fiának kereszthalálában, feltámadásában pedig nekem is új és örök életet készített. A bűn világából és az Ő ítélete alól elhív a kegyelem, a bűnbocsánat, az igazi élet rendjébe, a Sátán hatalmából az Úr Jézus Krisztussal való életközösségbe: az üdvösségbe. Szerető Atyaként gyermekévé fogad, bocsánatát és Szentlelkét ajándékozva Jézusért. Mindez az isteni ajándék ott van, amikor végigcsordul a víz és elhangzik a szó: „Megkeresztellek téged az Atyának és a Fiúnak és a Szentléleknek nevében”. Ezért nevezi Pál apostol a keresztséget Krisztus halálába való eltemetésnek (Róm 6,3-4) és a Szentlélek által való újjászületés és megújulás fürdőjének (dia loutrou paliggenesias kai anakainóseós /dia/ pneumatos hagiou – Tit 3,5).
	„A keresztség – alapvető értelme szerint – a szent Isten cselekedete a bűnös emberen. A keresztség által Isten szenteli meg a bűnöst (1. Kor. 6, 11), Szentlelkével itatja meg és az Egyháznak, Krisztus testének a tagjává teszi (I. Kor. 12, 13). Mindezt azonban nem a keresztség viszi véghez, hanem Isten, ill. a Szentlélek, aki a keresztséget a saját műve eszközéül használja fel. A keresztség által »Krisztus halálába temettettünk el, hogy amint Krisztus feltámadott a halottak közül az Atya dicsősége által, mi is megújult életben járjunk« (Róm. 6, 4; v. ö. Kol. 2, 11—12). … Ez azonban nem »automatikusan«, mintegy mágikus, varázslatszerű cselekedettel történik. Ezért válik az Istennek a keresztségben nekünk juttatott ajándéka állandó feladattá és követeléssé. … Pál tiltakozik és küzd a keresztségnek minden olyan értelmezése ellen, mely belőle automatikusan ható mágikus cselekményt csinál: a keresztség nem önmagában véve biztosítja az embert a bűn és következményei, az ítélet és halál ellen.” (Karner Károly: Isten igazsága. Pál apostol levele a rómabeliekhez – Győr 1942.; 189. old.)

Mit kell értenünk a Szentlélek-keresztség alatt?

	A vízkeresztség mellett természetesen a Szentlélek-keresztségről is szólnunk kell. A bibliai összefüggésekből világos, hogy ez nem más, mint a Szentlélek ajándékában való részesülés a hitre jutásban, megtérésben, újonnan születésben! Péter apostol ezt hirdette az első Pünkösdkor: „Tudja meg tehát Izráel egész háza teljes bizonyossággal, hogy Úrrá és Krisztussá tette őt az Isten: azt a Jézust, akit ti keresztre feszítettetek. … Térjetek meg, és keresztelkedjetek meg valamennyien Jézus Krisztus nevében, bűneitek bocsánatára, és megkapjátok a Szentlélek ajándékát. Mert tiétek ez az ígéret és gyermekeiteké, sőt mindazoké is, akik távol vannak, akiket csak elhív magának az Úr, a mi Istenünk.” (ApCsel 2,36.38-39). Akik hitre jutottak az Úr Jézus Krisztusban, azokról – mindnyájukra vonatkozóan (!) – ezt írja Pál apostol: „Hiszen egy Lélek által mi is mindnyájan egy testté kereszteltettünk, akár zsidók, akár görögök, akár rabszolgák, akár szabadok, és mindnyájan egy Lélekkel itattattunk meg.” (1Kor 12,13). A Lélek-keresztség tehát nem valami különleges „második áldás”, hanem azonos az újonnan születéssel.

Hol van helye a vízzel való keresztelésnek?

	Ott, ahol van az ige által a keresztségben lévő kegyelmet elfogadó, a Szentlélek által ébresztett hit! Különben visszaélés! Luther ezt jól érezte, amikor pl. 1523-ban a huszita cseh-morva testvéreknek küldött iratában így fogalmaz: „Hiszen a szentségeket nem szabad és nem lehet élvezni hit nélkül, és ha mégis élveztetnek, az élvezők nagy romlására válnak. Ennek ellenében mi a Krisztus igéi szerint: »aki hiszen és megkeresztelkedik« stb., azt tanítjuk, hogy megelőzőleg, vagy egyidejűleg kell, hogy hit legyen jelen, ha keresztelünk, különben az isteni felségnek megcsúfolása válnék belőle, mint aki jelen van és kegyelmet kínál, melyet senkisem fogad el.” 
	Mivel a hit szükséges voltát ennyire komolyan veszi, azért kísérletezik Luther a gyermekkeresztség kapcsán a „csecsemőhit” gondolatával is, azt állítván, „hogy a fiatal gyermekek az egyház hite és az imádság által megtisztíttatnak a hitetlenségtől és az ördögtől, felruháztatnak hittel és úgy kereszteltetnek meg”. Ez utóbbi gondolat azonban már túlmegy a Szentíráson, ilyesmit az Újszövetségben nem találunk.
	Ellenben megtaláljuk az Újszövetségben annak kijelentését, hogy a hívő szülők gyermekei „szentek” (akkor is, ha csak az egyik szülő hívő – 1Kor 7,14), mert „ha a gyökér szent, az ágak is azok” (Rm 11,16), Péter apostol pedig (mint fentebb idéztem) így prédikál Pünkösdkor: „tiétek ez az ígéret és gyermekeiteké” (ApCsel 2,39). Ismerjük a háznépével megkeresztelkedő Kornéliusz, Lídia, a filippi börtönőr és mások történeteit is. (Nem gondoljuk, hogy a háznép körében egy esetben sem lettek volna kisgyermekek is!) Ezek a bibliai alapjai a keresztyén családokban gyakorolható gyermekkeresztségnek! A legrégibb egyházi atyák közül Origenész (Kr. u. III. század eleje) arról tanúskodik, hogy „az egyház az apostoloktól vette, hogy a keresztséget (bemerítést) a gyermekeknek is kiszolgáltatja”. Tertullianus (Origenész idősebb kortársa) viszont „De baptismo” című művében tiltakozik a csecsemőkeresztség ellen, és szerinte akkor kell őket megkeresztelni, amikor már elérték azt a kort, amelyben lehetségessé válik számukra a keresztség megértése, a Krisztus melletti személyes hitvallástételük. Érvelésében azonban éppen egy valamit nem említ: azt ti., hogy ne lett volna már korábbi gyakorlat az egyházban a kisdedek megkeresztelése. „Az természetes, hogy a keresztyénség első elterjedésének idején és ma is a külső és a zsidó-misszió területén a felnőttek megkeresztelése a keresztség normális formája. A keresztség fölvételét megelőzi a keresztyén tanítás és a megkeresztelendő, a katechumén, ennek eredményeképen tesz vallást a maga hitéről, mielőtt megkeresztelkedik. De kétségtelen az is, hogy az Újtestamentomban sehol sem találkozunk a gyermekkeresztség kifejezett tilalmával, sőt valószínűnek kell tartanunk, hogy olyan esetekben, amikor egy egész család lett keresztyénné, a kiskorú gyermekeket sem zárták ki a keresztségből.” (D. Dr. Prőhle Károly: A hit világa; 267. old.)
	A XX. század egyik nagynevű lutheránus dogmatikusa, Althaus, rámutat ezzel kapcsolatban arra a követelményre, hogy az egyház nem egyszerűen gyermekeket keresztel, hanem keresztyén családok gyermekeit, akik kezdettől benne állnak a gyülekezetben. Isten a keresztyén családban és gyülekezetben született gyermeket ezzel már kivette a „világból”, igéjének hatáskörébe állította. Ezt a tényt realizálja, hajtja végre a megkeresztelés. A gyermekkeresztség ezért nyugodt lelkiismerettel csak ott gyakorolható, ahol hívő keresztyén szülők gyermekeiket valóban az Úrnak „felajánlják”, – bízva abban, hogy a hívő családban és gyülekezetben élő gyermek lelkében Isten már nagyon korán fölkeltheti a hitet, de tudva azt is, gyermekeinkért imádkozó alázattal, hogy soha „nem test akaratából” születik az új élet (Jn 1,12-13).
	Az eddig elmondottak alapján bizony, úgy látom, igen felelőtlen a mi keresztelési gyakorlatunk, és azt nem lehet „Isten elénk jövő kegyelmének” szokásos sablonszerű emlegetésével igazolni. Igaz, Luther azt írja: „érvényes a keresztség, még ha nem is társul vele a hit”. De hogyan érvényes? A Nagykátéban azt olvassuk erről: „Ahol azonban nincsen hit, ott csak meddő jel marad”. Ott nem nem valósulhat meg csodálatos tartalma, hanem ítéletes, romlást eredményező az érvénye. Sajnos, nem kevés szomorú tapasztalatot lehet szerezni arról, hogy szülők ugyan megkereszteltetik gyermeküket, az egyház közösségétől és tanításától azonban magukat és gyermekeiket is távol tartják. Gyakorlatilag semmibe veszik a keresztséget, és kiderül, hogy hazug volt a hitvallásuk és az ígéretük. Az ilyen tények is még inkább időszerűvé teszik annak hangsúlyozását, amit Luther Márton a Nagykátéban így fogalmazott meg: „Hit nélkül semmit sem használ a keresztség, noha önmagában bőséges, isteni kincs”! Milyen jó, hogy Isten fölfoghatatlan irgalmából a keresztséggel való ilyen visszaélés után mégis bekövetkezhet az, amire Luther felszólít: „Ha akkor nem hittél, higgy most”, – és akkor valósággá lesz az ember újjászületése. Csak hát a megkereszteltek nagy számához képest igen kevésszer következik ez be... Érdemes ezen a ponton szolgálatunk lényege felől is elgondolkodnunk: Mt 28,19-20 nem csupán keresztelési, hanem „tanítvánnyá tevési” parancs! A keresztség a Krisztussal való tényleges életközösségre juttatás szolgálatának összefüggésében van ránk bízva! Nem szakítjuk-e azt ki rengetegszer ebből az összefüggésből? Kiszakítva nincs a helyén! „Mert nem azért küldött engem Krisztus, hogy kereszteljek, hanem hogy az evangéliumot hirdessem (evangélizáljak)” – írja erre nézve Pál apostol (1Kor 1,17). A rám bízott pecsétet csak a megbízó akaratával összhangban használhatom jól!
	Lelkipásztori felelősséggel meg kell mondanom: rettenetes látni azt, amikor emberek a keresztségükben vagy az úrvacsoravételükben bíznak, az Úr Jézus helyett, aki „csak” fogódzóul adta ezeket (és Luthert félreértve ezt tartják „jó lutheránus” gondolkodásnak!). Nem szabad és nem lehet a keresztségre hivatkozva kikerülnünk az ilyen kérdéseket: Újonnan születtél-e? Istenhez téríthetett-e már végre az Ő kegyelme? Engedtél-e a Szentléleknek, hogy Jézus Krisztushoz vonja a szívedet? Hadd idézzek még egy figyelmeztető mondatot id. Zászkaliczky Páltól, az előző nemzedékek ébresztő igehirdetőinek egyikétől is: „Nincs jogunk dicsekedni a keresztséggel, ha nem járunk a hit engedelmességében, mert Isten kegyelme nem bűntakaró, hanem élővíz, amely megtisztítja a lelkiismeretünket a holt cselekedetektől az élő Isten szolgálatára.” 
	Az Újtestamentum tanúsága szerint, Isten megbízásával összhangban, a keresztségben nyújtott, Krisztus halálával és feltámadásával való közösségre elpecsételő kegyelmét megbecsülve, a keresztelésnek 
•	az Úr Jézus Krisztushoz megtérőknél és
•	a Krisztushoz tért szülők gyermekeinél van helye!

II. 	AZ ÚRVACSORA

Az úrvacsora elrendelése

	A tanítványaival elköltött utolsó vacsorán – amely páskavacsora volt, Izráel Egyiptomból való szabadulásának emlékünnepe – Urunk Jézus Krisztus ajándékozta az övéinek az úrvacsorát és az úrvacsorában önmagát. Azon az éjszakán történt ez, írja Pál  (1Kor 11,23-25), amelyen az Úr Jézus „elárultatott/átadatott” (paredidoto). Nem egyszerűen csak Júdás árulására gondolhatunk itt. Isten adta Őt oda a halálra „a mi bűneinkért” (vö. 1Kor 15,3). Az úrvacsora nélkül Jézus halálát csak gyászos kudarcnak lehetne tartani, vagy egy zsidó forradalmár vértanúságának (mint annyian gondolják) és még sok mindennek. Csakhogy Jézus nem zsidó vértanú volt, nem nemzeti hős, hiszen még az emlékét is törölni igyekeztek a zsidóság vezetői! Követői sem vértanúként tisztelték, hanem feltámadását hirdették, és hogy „Úrrá és Krisztussá tette Őt az Isten” (ApCsel 2,36)! De mi volt akkor a halála?! Jézus halálának értelmét éppen és csak az úrvacsora adja meg, titkát csak az oldja meg! 
	Jézus nem úgy ment jövendő sorsa elébe és nem úgy gyűjtötte maga köré utoljára tanítványait, mint aki a halál bizonytalanságába hull, hanem „jól tudva, hogy eljött az ő órája, amelyben át kell mennie e világból az Atyához, jóllehet szerette övéit e világban, szerette őket mindvégig” (Jn 13,1). Vacsora közben „kenyeret vett és hálát adva megtörte”, és valami egészen különöset mondott! A páskavacsora végén az izráeli családfő, mielőtt a harmadik pohár bort körbe adta volna, hálaadó imát mondott, Istennek Izráellel való kegyelmes cselekvéséért. Ezért nevezték ezt a zsidók „az áldás poharának”. Pál apostol is így nevezi az úrvacsora poharát (to potérion tés eulogias – 1Kor 10,16). Jézus itt megint egészen különlegeset mondott!
	Urunknak a pohárról mondott szavai közelebbről is meghatározzák az úrvacsora ajándékának jelentőségét: ez „az új szövetség az én véremben”. Az Ótestámentomban az Isten és ember közt létrejött szövetség alapvetően Isten rendelkezése és választó cselekedete, amellyel Izráelt népévé teszi. Amikor Jézus azt mondja, hogy az Ő halálba adott vére által új szövetség jön létre, ez azt jelenti, hogy Isten így teremt új viszonyt az emberekkel. A kenyérről és a borról mondott szavai után is elrendeli az Úr, hogy ezt cselekedjék az Ő emlékezetére. Hogy mit jelent ez az emlékezet, azt Pál apostol a 1Kor 11,26-ban megmagyarázza: „az Úr halálát hirdessétek (kataggellete – vita van arról, hogy imperativus-e vagy pedig indicativus), amíg eljövend”. Az úrvacsora a tartalmát és valóságát csak Jézus halálából veszi. Jézus halála nélkül nincs úrvacsora. Halála pedig azért lehet az, aminek az úrvacsora bemutatja, mert Ő feltámadt. Ő él és el fog jönni dicsőségben. „Az Úr dicsőséges eljövetelére való utalás ebben az összefüggésben csak azt jelentheti, hogy a Krisztus dicsőséges eljöveteléig az úrvacsora jeleníti meg a Krisztus szenvedésében és halálában szerzett új szövetséget és a bűnbocsánat új teremtést létesítő rendjét.” (Karner Károly: Evangélium, magyarság – Győr, 1942; 186. old.). 

Mit kapunk az úrvacsorában?

	Sok magyarázó szerint a szerzési igéket kettős hasonlatnak kell tekinteni, de azután az értelmezés dolgában végképp tanácstalanok. Nem csoda, – mert a szerzési igéknek nincs hasonlat jellege. Jézus szavait nem lehet másképpen érteni, mint hogy a megtört kenyérrel saját testét adja, a borral pedig vérét. „Ez az én testem, ... ez az én vérem...”, – hangzott az Ő szent szava (Mt 26,26-29; Mk 14,22-25; Lk 22,19-20; 1Kor 11,23-25). Nem lehet azt mondanunk, hogy ez így van megírva, de nincs így. Nem jó kevesebbet hinni, nem jó elvenni az igéből és csak szimbólumot látni benne ott, ahol nem maga az ige mondja ezt. A reformáció korában Zwingli csak emlékvacsorának tekintette az úrvacsorát. Kálvin Luther és Zwingli között próbált utat találni: véleménye szerint a hívők a mennyben lévő Krisztushoz emeltetnek szellemileg, és úgy részesülnek az Ő testében és vérében. „Luther és az egyház, mely az ő tanítása szerint tért vissza az eredeti tiszta, apostoli evangéliom alapjára, teljes határozottsággal áll a rendelő igék realisztikus felfogása alapján. Mindenkor mindazok, akik a megáldott kenyeret és bort veszik, abban, vele együtt és annak színe alatt (»in cum et sub pane atque vino«) Krisztus valóságos testét és valóságos vérét veszik, a hívők lelkük javára, üdvösségére, a hitetlenek ítéletükre, kárhozatukra. A kenyér és a bor, mindegyik a maga fizikai természete szerint marad annak, ami volt, de a megáldott kenyér és bor vételekor a rendelő igék szerint egészen különleges, csak itt teljesülő csodás egyesülés (»unio sacramentalis«) jön létre egyfelől a kenyér és bor, másfelől Krisztus valóságos teste és valóságos vére között. (D. Dr. Prőhle Károly: A hit világa; 274. old.) Itt jegyzem meg azt is, hogy mivel az Úr Jézus páskavacsora keretében alapította és rendelte, ezért mi kovásztalan kenyérrel vesszük az úrvacsorát.
	Viszont többet se akarjunk tudni a kijelentett igénél, és ne akarjuk kielemezni, hogy miként teste és vére Őneki a kenyér és a bor. „A titkok az Úréi, a kinyilatkoztatott dolgok pedig a miéink és a mi fiainké” (5Móz 29,29). „Tudjuk, a katolikus egyház az átlényegülés (tarnssubstantiatio) tanának alapján áll. A papi áldás következtében a kenyér és a bor lényege szerint változik át Krisztus testévé és vérévé s a lényeg átváltozása után csak érzéki tulajdonságait tartja meg. … Ez a katolikus hierarchia legerősebb tartópillére, mely a felszentelt papot magasan fölébe emeli az egész laikus közönségnek. A mise-áldozat a Krisztus golgotai áldozatának újra meg újra történő vértelen megismétlése. A pap legjellegzetesebb kiváltságos funkciójánál fogva áldozó pap. A megáldott (konszekrált) szentségi elemek önmagukban, a velük éléstől függetlenül, állandóan megtartják átlényegült sajátságukat, nevezetesen a kenyér, mert a bort a konszekrálás után, hogy a kiömlés veszélyétől megóvják, azonnal magához veszi az áldozó pap. … A laikus közönség számára a konszekrált bort teljesen pótolja a konszekrált kenyér. Ez minden porcikájával maga Krisztus mint »szentségi Krisztus«. … Az oltári szentség előtt hódolni annyi, mint a Krisztus előtt hódolni, – körülhordozása a közönség hódolata közben Krisztus diadalmenete. … Amiért az átlényegülés tanát elvetjük, semmi más, csak az, hogy a Szentírásban semmiféle alapja nincs. … Az átlényegülés tanával együtt elesik annak minden következménye, elsősorban a mise-áldozat, mint Krisztus golgotai áldozatának vértelen megismétlése, elesik az áldozó papság rendi kiváltsága, a laikus közönség kizárása a kehely áldásából, az oltári szentség imádása stb. A miseáldozat gondolata és gyakorlata nemcsak Krisztus golgotai áldozatának egyszersmindenkorra szóló, tehát bárminő megismétlést föltétlenül kizáró jelentőségével van nyílt ellentétben (Zsid. 9,12), hanem Istenhez való viszonyunknak azzal az alapigazságával is, hogy ebben a viszonyban mindig Isten az, aki kezdeményez, cselekszik és ád...” (D. Dr. Prőhle Károly: A hit világa; 275-276. old.)

Hogyan vegyük az úrvacsorát?

	„A keresztség mint a Szentháromság egy igaz Isten és az anyaszentegyház életközösségébe fölvételünk és beleplántáltatásunk kegyelmi ténye értelménél fogva meg nem ismételhető, – a szentvacsora mint a megdicsőült Krisztussal való legbensőbb és legteljesebb közösségünk közvetítője állandó táplálója és erősítője új életünk ezer veszélytől fenyegetett, el-elgyengülő palántájának. A vele élésnek tehát nincs számszerű korláta, ellenben bizonyos, hogy megvetése, az Úr asztalának kerülése ugyanolyan aléltató hatással van egyházi s általában keresztyén életünkre, mint a keresztség kegyelmi tényéről való megfeledkezés.” (D. Dr. Prőhle Károly: A hit világa; 270. old.) 
	Az ősgyülekezet életében az úrvacsora, aminek ott „kenyértörés” a neve, egy közös étkezés keretében folyt le, méghozzá naponként (vö. ApCsel 2,42.46). Hasonló lehetett a szokás Korinthusban is. Pál apostol inti a korinthusi gyülekezetben azokat, akik nem különböztették meg Krisztus testét az egyéb ennivalóktól: vizsgálja meg az ember magát, vegye komolyan az Úr vacsoráját és a gyülekezet testvéri közösségét. Aki nem méltó módon (anaxiós) veszi azt, az Úr teste és vére ellen vétkezik. Krisztus testét és vérét nem lehet büntetlenül megvetni! Evésünk és ivásunk az úrvacsorában reális, valóságos kapcsolatba von Krisztus testével és vérével. Ha nem becsüljük meg azt, saját magunk helyezzük magunkat Isten igazságos ítélete alá. „Az apostol t. i. azt mondja: »Mivel egy kenyér, azért egy test vagyunk sokan; mert mindannyian ugyanabban a kenyérben részesedünk« (I. Kor. 10, 16.). A Krisztussal való közösség sajátos jellege abból világlik ki, amit eredményez, s ezt Pál abban jelöli meg, hogy egy testté forrasztja össze mindazokat, akik a kenyérben részesednek. Az egy test Krisztus teste, az Egyház, amelyben ama új szövetség megvalósul. Benne nyerjük el ennek a közösségnek az áldásait, a bűnbocsánatot és új életet. De ennek a közösségnek az eleven ereje nyilatkozik meg abban is, hogy aki ajándékát megvetve vagy ragadománynak használva továbbra is ragaszkodik Istentől elfordult önmagához, az, ahogyan az apostol mondja, »ítéletet eszik és iszik magának, mivelhogy nem különbözteti meg az Úrnak a testét« (I. Kor. 11, 29.).” (Karner Károly: Evangélium, magyarság – Győr, 1942; 186-187. old.)
	Justinus Martyr a Kr. u. II. század közepén írt I. Apológiája 66. részében ezt írja: „Ezt az eledelt (trofé) nálunk hálaadásnak (eucharistia) nevezik, amelyben senki más nem részesülhet, csak aki igaznak vallja azt, amit róla tanítunk, aki tisztára mosakodott a bűnbocsánat és újjászületés fürdőjében és úgy él, amint azt a Krisztus meghagyta. Mert nem közönséges kenyérként és nem közönséges italként vesszük mi azt...” Az óegyház nagyon komoly gyülekezeti, úrvacsorai fegyelmet gyakorolt. A lutheri reformáció – de a kálvini is(!) – helyre akarta állítani az úrvacsora szent komolyságát. Az Ágostai Hitvallás XXIV. cikke így ír erről: „A szentséghez pedig csak azokat bocsátják, akiket előzőleg megvizsgáltak és meghallgattak. Figyelmeztetik az embereket a szentség méltóságára és arra is, hogyan kell vele élni, milyen nagy vigasztalást ád a rettegő lelkiismeretnek”. Ebből érvényesül még ma is valami hazai evangélikus liturgiánkban, az úrvacsorát megelőző gyónásban (sok évszázadra visszamenően). Ezt nem elhagyni kell, hanem megerősíteni! 
	Álljon itt végül ébresztő szövegével az a jelentkezési lap, amely egy évszázaddal ezelőtt a blankenburgi alliance konferencián (ahol Ernst Modersohn, a német evangélikus közösségi mozgalom egyik vezetője szolgált) az úrvacsorában való részvételre jogosított:
	„Jelentkezési lap a blankenburgi alliance-ház Úrvacsorájára. Az Úr igéje azt mondja: „Aki méltatlanul eszi a kenyeret és issza az Úr poharát, vétkezik az Úr teste és vére ellen.” (1.Kor.11,27.) Ez azt jelenti: az ilyen súlyosan vétkezik az Úr ellen. Isten ítéleteivel fogja sújtani (1.Kor.11,28-29.). Hogy ez meg ne történjen, az apostol arra figyelmeztet, hogy ki-ki vizsgálja meg azért magát (1.Kor.11,28.).
	Az Úrvacsorát az Úr Jézus a tanítványainak adta, azért csak a tanítványai hivatalosak erre, azaz olyanok, akik tudatos megtérés és újjászületés által új életet kaptak és Jézus követésére szánták magukat (Mt.16,24.).
	De az Úr tanítványainak is – akik Isten gyermekeinek vallják magukat – meg kell vizsgálniuk, hogy olyan közösségben vannak-e Urukkal, hogy áldásukra vehetnek részt az Úrvacsorán. Ha van valami köztük és Uruk között, vagy köztük és mások között, akkor nincsenek abban az állapotban, hogy az Úrvacsorán részt vehessenek.
	Azért lelkiismeretes önvizsgálat után Isten színe előtt felelj a következő három kérdésre:
	1. Valóban megtértél az Úrhoz és újjászülettél? Azaz: Bizonyosságod van a Szentlélek által, hogy Jézus megmentett tulajdona vagy? (1.Péter 2,25: „Olyanok valátok, mint tévelygő juhok, de most megtértetek lelketek pásztorához és felvigyázójához.”)
	Felelet: ………………….
	2. Rendezve van minden közted és Urad között? Azaz mindent engedelmesen elhagytál már, amit Isten bűnként megmutatott? (Péld.28,13: „Aki elfedezi az ő vétkét, nem lesz jó dolga: aki pedig megvallja és elhagyja, irgalmasságot nyer.”)
	Felelet: ………………….
	3. Minden rendezve van – amennyire hatalmadban áll –, ami közted és mások között van, főleg közted és családtagjaid között? Azaz: Őszintén megvallottad bűnödet és bocsánatot kértél ott, ahol szeretetlenség, ridegség, sértés, becstelenség stb. terhelt? Őszintén kibékülést kerestél azok felé, akikkel haragos viszonyban voltál? (Mt.5,23-24: „Azért, ha a te ajándékodat az oltárra viszed és ott megemlékezel arról, hogy a te atyádfiának valami panasza van ellened, hagyd ott az oltár előtt a te ajándékodat és menj el előbb és békélj meg a te atyádfiával és azután eljövén, vidd fel a te ajándékodat!”)
	Felelet: ……………………..
	Ha Isten jelenlétében minderre igennel tudsz felelni, akkor írd az igent a kérdések után és írd alá nevedet és címedet.”
		(Heilig dem Herrn I.évf.1910. 12.sz. 190. és 191. lap.; közli 
		Hecker Ádám: A GYÜLEKEZETI FEGYELEM BIBLIAI MEGVILÁGÍTÁSBAN – kézirat)

Írta / összeállította: Adámi László