KERESZ†KÉRDÉSEK 6.					          Nyíregyháza, 2012. október 24.	

Ki az ember? Mi a bűn?

Életünk minden vonatkozásában alapvető fontosságú az, hogy mit tartunk az emberről, minek tartjuk magunkat. Az előadás elején rögtön le kell szögeznem a világos állásfoglalást: az ember nem a „véletlenszerűen” létrejött élőlények „evolúciójának végterméke”, nem valami „megnemesedett majom”, hanem az egész teremtettségen belül Isten különleges teremtménye: Isten az embert a maga képére és hasonlatosságára teremtette! 

Amit a Szentírás mond az ember teremtéséről és különleges helyzetéről 

„Akkor ezt mondta Isten: Alkossunk embert a képmásunkra, hozzánk hasonlóvá: uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, az állatokon, az egész földön és mindenen, ami a földön csúszik-mászik. Megteremtette Isten az embert a maga képmására, Isten képmására teremtette őt, férfivá és nővé teremtette őket. Isten megáldotta őket és ezt mondta nekik Isten: Szaporodjatok, sokasodjatok, töltsétek be és hódítsátok meg a földet. Uralkodjatok a tenger halain, az ég madarain és a földön mozgó minden élőlényen! Azután ezt mondta Isten: Nektek adok az egész föld színén minden maghozó növényt, és minden fát, amelynek maghozó gyümölcse van: mindez legyen a ti eledeletek. Minden földi állatnak, az ég minden madarának és minden földi csúszómászónak pedig, amelyben élet (nefes chajjá – élő lélek) van, eledelül adok minden zöld növényt. És úgy történt. ... Azután megformálta az ÚRisten az embert a föld porából, és élet leheletét (nismat chajjim) lehelte orrába. Így lett az ember élőlénnyé (nefes chajjá). Ültetett az ÚRisten egy kertet Édenben, keleten, és ott helyezte el az embert, akit formált.” (1Móz 1,26-30; 2,7-8)
Az istenképűség tehát az 1Móz 1,26k-ből származó kifejezés: az ÚR alkotott meg így bennünket. Érdemes megállni a használt héber szavak mellett! Képmás (celem): valaminek a plasztikus ábrázolása (1Sám 6,5.11), szobor (Ez 16,17), festett kép (Ez 23,14), de valaminek a múló képe is (Zsolt 39,7; 73,20). Hasonlóság (demút): valaminek a külső megjelenési formája, alakja (Ez 1,5.16), másolata, utánzata (2Kir 16,10), „hasonló”, „olyan mint” (Zsolt 58,5; Ézs 13,4). A két szó összekapcsolása mutatja a téma fontosságát, egyúttal a kifejezendő dolog nehéz voltát. Nem arról van szó, hogy az ember egyenlő az Istennel, és ne is akarjon az ember magából istent csinálni! A fogalom nem is az ember Istenéhez hasonló arcát, hanem sokkal inkább az ember megkülönböztetett helyzetét jelenti. S fel kell figyelnünk arra a jelentéstartalomra is, hogy az uralkodó képmása magának az uralkodónak a tiszteletre méltó jelenléte (vö. Dán 3). Vagyis az ember Isten képviselője. 
Az emberrel máshogyan foglalkozik Isten, mint a többi élőlénnyel! Élet leheletét csak az ember kapja közvetlenül Istentől: úgy kezdődik el az élete, hogy Isten azonnal személyes kapcsolatba vonja magával. Ezért: „... csak a lélek (ruach – lélek/szellem) az a halandóban (be’enós), a Mindenható lehelete, ami értelmessé teszi.”„Engem Isten Lelke alkotott, a Mindenható lehelete éltet” (Jób 32,8; 33,4). Az özönvíz történetekor elhangzik ugyan, hogy más élőlények orrában is van „élet lelkének lehelete”, de ott a nismat ruach chajjim be’appáv szóösszetétel nem arra a bizonyos istenképűségre vonatkozik, hanem egyszerűen a lélegző élőlényekről van szó: „Mindaz, aminek orrában élő lélek lehellete vala, a szárazon valók közűl mind meghala” (1Móz 7,22 – Károli). 
Az állatoknak és az embereknek is anyagi testük, érzékszerveik vannak, hasonló az anatómiai felépítésük. Az állatok tanulékonyak, ösztöneik vezetik őket, genetikai adottságaiktól függően tudnak alkalmazkodni, de egyik sem gondolkodik úgy, mint az ember! Nem beszél önmagáról így: én! Mivel csak az ember teremtetett Isten képére és hasonlatosságára, csak az embernek van ÉN-tudata! Neki van értelme, beszédkészsége, alkotó- és ítélőképessége, humorérzéke, kombinációs készsége és mindenek előtt hite, lelkiismerete, tudásszomja és művészi érzéke, valamint vágyódása a halhatatlanságra. Csak az ember tud imádkozni!
Így a beszéd is jelzi az ember istenképűségét! Az értelmes beszéd csak az embernek adatott meg! Ugyanígy az értelmes, előre gondolkodó, termelő, alkotó munka is! Az állatoknak az ösztöneibe írta bele az Úr a lehetőségeiket, de az ember értelmes lény, összefüggéseket lát.
Az ember – Isten képére teremtve – úgy lett megalkotva, hogy közösségben legyen Teremtőjével. Mindkettőt – a férfit és a nőt együtt – Isten a saját képére teremtette (1Móz 1,27) és megáldotta (1Móz 1,28). Az áldás, ahogyan az állatoknál is, a termékenységben, a szaporodásban jelenik meg: nemcsak egy emberpár lesz, hanem emberek milliárdjai, akik tőlük származnak. Ezenkívül az ember ún. kultúrparancsot kapott Istentől (1Móz 1,26-30). Eredetileg az emberek is és az állatok is növényevők voltak (1Móz 1,29-30), az ölés és a halál nem volt betervezve Isten tökéletes világába. Ezért olvassuk a teremtés hatodik napján: „És látta Isten, hogy minden, amit alkotott, igen jó” (1Móz 1,31). Minden, tehát az egész teremtettség tökéletes volt, pontosan olyan, amilyennek a Teremtő akarta!
A teremtmény alá van rendelve Teremtőjének és engedelmeskednie kell Neki. Az 1Móz 2,16 parancsa nagyon egyértelművé teszi ezt. De Isten nem akart rabszolgát, aki arra kényszerült volna, hogy mindig engedelmeskedjen neki, hanem olyan lényt akart, aki önként rendeli alá magát neki. Isten csak az emberrel beszél a földi teremtmények közül (bár olykor állatoknak is parancsot ad, vö. pl. 1Kir 17,4; Jón 2,1.11), tőle vár el tudatos engedelmességet, bünteti is bűnéért, az istenképűség tehát felelősséggel is jár (1Móz 3). Összefoglalva: Az ember személyiségében és nem külső megjelenésében hordozza az istenképűséget. (A beszéd, engedelmesség, büntetés vonatkozik a természetfölötti lényekre is, azokra viszont nem bízott uralkodást a Földön.)
Az embert Isten a teremtés többi részének urává tette. Ez természetesen korlátot is szab neki: Isten elhatározásából kapta ezt az ember, kapott és nem szerzett tulajdonsága, teremtmény mivoltát nem változtatja meg, nem teszi istenné. Az, hogy az embert Isten a maga képére és hasonlatosságára teremtette, abban a vonatkozásban megmaradt a bűneset után is, hogy ugyanúgy a teremtettség élén van az ember. A bűneset leírása után a Biblia nyomatékosan megismétli és hangsúlyozza, hogy Ádám magához hasonló fiat nemzett a maga képmására. A szóválasztás kétségtelenné teszi, hogy az istenképűség mint rendeltetés megy át a következő nemzedékre (1Móz 5,1-3). Megerősíti ezt, hogy az özönvíz után is megismétlődik ez a kijelentés, összekapcsolva az emberi élet védelmével (1Móz 9,5k). Az ember élete minden más életnél értékesebb az Isten számára: számon kéri azt! Mint Isten képmása, az ember Istent képviseli a többi teremtmény előtt. Ezért az ember élete szent és sérthetetlen. Az ember dicsősége és méltósága, hogy Isten kevéssel tette őt kisebbé önmagánál (Zsolt 8,5-9). Az Újszövetség a gondolat további kifejtése nélkül magától értetődően beszél az Isten hasonlatosságára teremtett emberről. Jakab írja pl., a nyelv bűneiről szólva:„Ezzel áldjuk az Urat és Atyát, és ezzel átkozzuk az Isten hasonlatosságára teremtett embereket” (Jak 3,9).

A Szentírás csak az embert emeli ki, mint a megváltás célpontját!

Soha nem esik szó állatok, növények megváltásáról. A bűneset után az eredeti istenképűség lényege, az Istennel való összeköttetés ugyan megszakadt: lelkében/„szellemében” (ruach – héberül, ill. pneuma – görögül) az ember halott Isten számára (vö. Jn 5,24-25!). Önmagába csavarodott lényéből, pszichéjéből fakadóan (mint psychikos anthrópos – gör.) nem képes Istent megérteni (vö. 1Kor 2,14-16)! Csak Krisztusban újjáteremtve újulhat meg Teremtője képmására (vö. 2Kor 5,17; Kol 3,10)! De megint csak az ember az, aki bűnét beláthatja, aki megértheti, hogy valami nem tetszik Teremtőjének. S belátásra jutva az ember tud bocsánatot kérni, bűnbánatot tartani! Krisztus-hite is csak az embernek lehet, az állatnak nem! A mennyek országa az embernek készült, nem az állatoknak!
Isten méltóságot és döntési lehetőséget adott az embernek: az ember ezzel az ajándékkal visszaélt, ezért Megváltóra van szüksége. Ez a Megváltó Jézus, az Isten Fia, a tökéletes ember, akiben igazán tükröződik Isten dicsősége (vö. Jn 1,14); aki Őt látta, látta az Atyát (Jn 12,45; 14,9). Ő a láthatatlan Isten képe (Kol 1,15). Akik megtérnek hozzá, Krisztusban fölismerik az Isten képmását (2Kor 4,4). Az újonnan születéssel és a megtéréssel kezdődik az eredeti képnek a helyreállítása, miközben Jézus Krisztus képére formálódunk az Úr Lelkétől (2Kor 3,16-18).
Ádám minden dicsősége ellenére földi, és az ő képmását viseltük. Jézus mennyei: akik hiszünk benne, viselni fogjuk a mennyeinek a képét is (1Kor 15,45-49). Az istenképűség így ígéret is, amelynek kiteljesedését majd csak ezután fogjuk megérni (1Jn 3,1kk). A hívő ember feladata azonban már a földön Teremtőjének képmására állandóan újulni (Kol 3,10): a földi Ádám képmásának teljesen át kell alakulnia, hogy a második, a mennyei Ádámnak, vagyis a megdicsőült Krisztusnak képmásává lehessen, aki magának Istennek a képmása (2Kor 4,4; Kol 1,15). Minthogy Krisztus, az Isten alakjának hordozója szolgai alakot öltött, hasonlóvá vált az emberekhez (Fil 2,6 kk.: homoióma = demút), ezért Ő az, aki a szó teljes értelmében Isten képmása (2Kor 4,4; Kol 1,15), azaz tökéletes képviselője és hirdetője Atyjának az emberek körében (Jn 1,14.18; 12,45; 14,9; Zsid 1,3).

Mit jelent a bűn, és miben áll az ember bűne?

Közfelfogás szerint bűnös az, aki állami törvényt, jogszabályt megsért. Ez relatívvá teszi a bűn fogalmát. Amit törvény, vagy jogszabály nem tilt, nem bűn! Mélyebb értelmezés szerint, ami másnak bajt okoz, erkölcsöt sért, az a bűn. Ebben is az a baj, hogy az emberek erkölcsi felfogása változik, noha alapvető törvényét Isten beírta az emberek szívébe (vö. Rm 2,14-15). A „ne ölj, ne lopj, ne törj házasságot, ne hazudj” a legtöbb nép erkölcsi rendjében benne van. Bár ezek alól is egyes népek „erkölcsi” felfogása ad engedményt. A Rm 2,15-ben a lelkiismeretről, mint Istentől kapott figyelmeztető képességünkről beszél az ige. (Ezért hiába „erkölcsös” egyes törzseknél az emberölés, vagy emberevés, mégis mennyire tele vannak félelemmel, rettegéssel, mert szívük mélyén megszólal az isteni törvény.) A bűntudattal tehát nemcsak a keresztyénség területén találkozunk. Az emberek között általánosnak mondható annak sejtése, hogy valóságos létállapotunk nem olyan, mint amilyennek lennie kellene. Sokan érzik, hogy van felettünk egy hatalom, egy tekintély, aki előtt felelősek vagyunk. A keresztyén tanítással szemben ugyanakkor sokan úgy érvelnek, hogy vannak „természetes dolgok”, amit csak a „törvényeskedés” kifogásol (pl. önkielégítés, „szabad szerelem” stb.). Igaz, hogy a bűnt valóban a törvény teszi bűnné: „Hiszen a törvényből csak a bűn felismerése adódik” (Rm 3,20b).
Urunk Jézus Krisztus ezt jelenti ki a bűn lényegéről: „A bűn az, hogy nem hisznek énbennem” (Jn 16,9). Pál apostol így ír erről: „Mert minden, ami nem hitből származik, az bűn” (Rm 14,23b). A bűneset története pedig a Biblia legelső lapjain azt mutatja meg, hogy ez a hitetlenség, bizalmatlanság Teremtőnkkel szemben tulajdonképpen azt jelenti: az ember maga akarja meghatározni a mércét, „tudni” a jót és a rosszat – vö. 1Móz 3!
Az Ószövetség és az Újszövetség többféle szót használ a bűn kifejezésére. 
Ótestamentumi héber: 	
hattá’ – vétek, eltévesztés		cávón – elrontott helyzet, elvetemült állapot
pesac  – lázadás, törvényszegés	’ásám – adósság, jóvátételt kívánó dolog 
										(Ézs 53,10: bűnáldozat)	
rác – rossz, gonosz			rásác – gonosz, istentelen
’áven – hitványság, baj		hebálá – bolond, rossz, gyalázatos tett
segágá – bizonytalan tévedés	szúr – elfordulás
szétá – eltérés az igazságtól (Hós 5,2: elpártolás, hűtlenség)
Újtestamentumi görög:		hamartia – bűn, vétek
					                (elfelejtett alapjelentése: céltévesztés, elhibázás)
                     				parabasis, paraptóma – áthágás
                    				opheiléma – adósság
Egyházi latin:      			culpa – vétek
                    		 		peccatum – bűn
                    				debitum – vétekadósság, tartozás
A bűn az, hogy elfordultunk Istentől önmagunk felé. Ezzel az ember nemcsak esendő, hanem bűnös természetű lett! A bűn nem cselekedet elsősorban, hanem állapot. A bűnös emberre a héber a bászár, a görög a sarx, a latin a caro szót használja, ami húst, hústestet jelent. Erről beszél már 1Móz 6,3 is: „Ne maradjon lelkem örökké az emberben, hiszen ő csak test (hús).” A hústest (sarx) az egész embert jelenti. „Tudjuk ugyanis, hogy a törvény lelki (pneumatikos), én pedig testi vagyok (sárkinos): ki vagyok szolgáltatva a bűnnek” (Rm 7,14). „Mert tudom, hogy énbennem, vagyis a testemben nem lakik jó, minthogy arra, hogy akarjam a jót, van lehetőségem, de arra, hogy megtegyem, nincs” (Rm 7,18).                                                 
Bűnt lehet elkövetni cselekvéssel és mulasztással is. A bűnös cselekedetekről és azok megbüntetéséről sokszor olvasunk a Bibliában. Azonban a mulasztásos bűnöknek is van következménye. „Aki tehát tudna jót tenni, de nem teszi: bűne az annak” (Jak 4,17 vö. Mt 25,45-46). Nemcsak a cselekedet és a mulasztás lehet bűn, hanem a kívánság is és a bűnnel való egyetértés is. A kívánságra nézve már ott van a tízparancsolat utolsó tilalma! Jézus is beszél róla: „Hallottátok, hogy megmondatott: Ne paráználkodj! Én pedig azt mondom nektek: aki kívánsággal tekint egy asszonyra, már paráznaságot követett el vele szívében” (Mt 5,27-28). Pál pedig ezt írja: „Ők ugyan megismerték Istennek azt az elhatározását, hogy akik ilyeneket cselekszenek, méltók a halálra, mégis nemcsak maguk cselekszik ezeket, hanem azokkal is egyetértenek, akik ilyeneket művelnek” (Rm 1,32).                        
A „Biblikus teológiai szótár” (r.kat.) egészen jól fogalmazza meg a bűn lényegét: „...a bűn, amely elválasztja az embert Istentől, az élet egyedüli forrásától, valójában Isten szeretetének terveit sérti...: az ember nem hagyja, hogy Isten szeresse... Maga a szeretet teszi lehetetlenné Istennek, hogy meg ne követelje a visszatérést...”
A katolikus egyház megkülönböztet szándékos (halálos) és nem szándékos (bocsánatos) bűnöket. „Bocsánatosak” a tudatlanságból, gyengeségből elkövetett bűnök. A lelkiismeret figyelmeztetése ellenére elkövetett, szándékos törvényszegés „halálos”, amit meg kell gyónni, meg kell bánni és feloldozást kapni rá. Mi nem teszünk ilyen különbséget a bűnök között, bár a Biblia is beszél egy helyen a halálos és nem halálos bűnről: „Minden gonoszság bűn, de van nem halálos bűn is” (1Jn 5,17). Jézus a Szentlélek elleni bűnről mondja (ezt érthetjük úgy, mint halálos bűnt), hogy nem nyer bocsánatot (vö. Mt 12,31-32). Mindenféle bűnre csak Jézus Krisztus véréért van bocsánat: ebben nincs különbség bűn és bűn között, hanem csak abban, hogy mekkora egy-egy bűn kihatása!
                                            
A bűn eredete: az emberfölötti gonosz

Mi vagy ki az oka a bűnnek? Az ember vádoló kérdései is fölbukkannak ezzel kapcsolatban: „Miért teremtett ilyennek, bűnösnek, vétkezni is tudónak minket az Isten?” Ezeknél a kérdéseknél is föltűnik az ember „ősbűne”: „Isten a hibás”! Már a bűneset történetében is ez hangzik el Ádám szájából: „Az asszony, akit mellém adtál, ő adott...” (1Móz 3,12). Emberi logikánk megütközik a mindenható Isten és a bűn ellentmondásán. Ha Isten mindenható, minden Őtőle ered, ha mindennek Ő az „oka”, akkor – véli az ember – a bűnnek is! Az isteni paradoxonokat bele akarjuk kényszeríteni az emberi logikánkba. Ez pedig nem járható út (vö. Ézs 55,8-9)! Ezt alázattal el kellene fogadnunk, de ehelyett vádoljuk az Istent, vagy ostoba „elméleteket” alkotunk a jó és rossz egységéről stb.
A bibliai beszámolóban a teremtéstörténet után, a bűnbeesésnél, megjelenik a kísértő, a kígyó, a Sátán: a személyes gonosz. Prőhle Károly írja róla dogmatikájában (A hit világa): „A Sátán képzetével nem lehet játszani, nem lehet semleges álláspontra helyezkedni. Realitását tagadhatjuk, vagy elismerjük. Tagadhatjuk: ez szabadságunkban áll. A baj csak az, hogy ezzel éppen a Sátánnak tesszük a legjobb szolgálatot. Ő szívesen tagadja létét – hiszen akkor van igazán szabad keze. Viszont ha elismerjük a Sátán képzetének realitását, akkor ez nem csupán elméleti állásfoglalást jelent, hanem egyszersmind beleállít bennünket a Sátán elleni vérig menő harcba, mert akkor emberi egzisztenciánk, üdvösségünk legnagyobb ellenségével állunk szemben.”
A Sátán emberfeletti hatalma nem jelenti azt, hogy az Istennel egyenlő, hogy valaha is legyőzheti az Istent. A Sátán minden erőkifejtésével, fondorlatával belül marad Isten világkormányzó hatalmának hatáskörén. Luther drasztikus fogalmazásával az ördög is „Isten ördöge”, aki tudta és akarata ellenére az Isten szolgálatában áll, mint az Ő haragjának eszköze (vö. 2Sám 24,1 és 1Krón 21,1 !!!). A Sátán fellázadt az Isten ellen, de Isten teremtménye. Miért tűrte el Isten ezt a lázadást? Miért hagyja az Isten, hogy a Sátán a világ ura, „istene” (vö. 2Kor 4,4) lehessen? Egyetlen válaszunk lehet: az Isten Isten! A Teremtőt a teremtménye nem vonhatja felelősségre (vö. Rm 9,18-21)! Egy biztos: amikor Isten döntési felelősséggel fölruházottnak és így elbukásra is képesnek teremtette a szellemi lényeket és az embert, akkor az ember számára a megoldást is megadta, és kinyilatkoztatja Krisztusban.

Az ember felelőssége

Isten nem robotnak teremtette az embert, nem is állatnak, akit az ösztönei irányítanak. Hanem döntésre képes embernek. Isten szeretetkapcsolatban akar lenni teremtményével. A szeretetkapcsolat feltételezi az önkéntességet, az őszinte viszonzást. A bűn az ember felelőssége, bár még a legjelentéktelenebb bűnben is működik, megnyilvánul a Sátán hatalma (vö. 1Jn 3,8). „Aki a bűnt cselekszi, szolgája a bűnnek” (Jn 8,34), mondja Jézus. A Sátán hatalmával kapcsolatban két veszély leselkedik az emberre: semmibe veszem az ördögöt, mesének tartom, vagy rettegek tőle, és megbénít a félelem. Mindkét magatartás gátolhat abban, hogy az Úr Jézus Krisztus szabadítását kérjem és elfogadjam.
A bűn rabjai, az ördög foglyai vagyunk. Nem tudunk magunktól Istennek tetsző módon élni. Akkor mi a felelősségünk? Az, hogy Isten megszólít, felkínálja a megoldást Jézus Krisztusban, és ezt elfogadhatjuk, vagy visszautasíthatjuk. Ilyen „hatalmat” adott Isten az ember kezébe: mondhatja az Istennek, hogy NEM!

Exkurzus: Szabad, vagy szolgai az ember akarata?

A IV. században Pelagius hirdette, hogy az embernek van szabad akarata a jóra, és ezért teljes felelősséggel tartozik bűneiért. Szerinte bármilyen tökéletlenség a teremtő Istenre vetne rossz fényt ezért végkövetkeztetése ez: „Mivel a tökéletesség az emberiség számára lehetséges, ezért kötelező!” Ez a gondolkodás – csak tompítottabb formában – megmaradt napjainkig: mint érdemszerző jócselekedet, mint vezekléssel való jóvátétel.
Augustinus álláspontja ezzel szemben világos (idézi az Ágostai Hitvallás XVIII. fejezete): „Valljuk, hogy szabad akarat van minden emberben, s ehhez az értelem ítélőképessége is hozzátartozik. Nem mint hogyha ezáltal valamihez kezdhetne, vagy éppen elérhetne valamit azokban a dolgokban, amik Istenre tartoznak; egyedül csak a jelenvaló élet dolgaiban képes erre, akár jók ezek, akár rosszak.”
Luther az ige alapján nem szabad akaratról, hanem szolgai akaratról beszél. Nincs szabad akaratom arra, hogy Isten előtt megigazuljak. Ha volna, értelmét veszítené a kereszt, a váltság. Sokan azzal vádolják Luthert, hogy ez felszabadít a bűnre, az erkölcstelen életre. Luther és a hitvallási irataink mást tanítanak! Az Ágostai Hitvallás világossá és egyértelművé teszi az igei tanítást a szabad akarat kérdésében: „XVIII. A szabad akarat.  A szabad akaratról azt tanítják: az emberi akaratnak van annyi szabadsága, hogy becsületes világi életet tudjon folytatni, és választani tudjon olyan dolgok közül, amelyek az értelem hatáskörébe tartoznak. De arra nincs ereje, hogy a Szentlélek nélkül megvalósítsa az Isten színe előtt érvényes, vagy másképpen lelki igazságot. Mert a természetes ember nem érti meg az Isten Lelkének dolgait (1Kor 2,14). Ez az igazság csak akkor valósul meg a szívekben, ha az ige által a Szentlelket vesszük.”

Az eredendő/áteredő bűn

Mindenkinek, aki őszintén gondolkozik, be kell látnia, hogy van valami „nem természetes” az ember életében. Már kisgyermek korában is megdöbbentő erővel jelentkezik az önzés, a makacsság, a lázadás. Amikor Dávid rádöbben Isten előtt bűnének igazi mélységére, akkor így vall: „Lásd, én bűnben születtem, anyám vétekben fogant engem” (Zsolt 51,7). Pál apostol így beszél erről: „Ahogyan egy ember által jött a bűn a világba és a bűn által a halál, úgy minden emberre átterjedt a halál az által, hogy mindenki vétkezett” (Rm 5,12). Ez az, amiről az Ágostai Hitvallás 2. cikke azt tanítja, hogy „Ádám bűnbeesése óta a származás természetes rendjében minden ember bűnösen születik. Tehát Isten félelme és az Istenbe vetett bizodalom nélkül, bűnös kívánsággal. Ez az eredendő betegség vagy romlás valóságos bűn, kárhozatot és örök halált hoz most is azokra, akik a keresztség által és a Szentlélektől újjá nem születnek”. Egyébként Augustinus (354-430) használja először az áteredő bűn kifejezést. Luther és Kálvin őrá hivatkozva tanítanak az áteredő/eredendő bűnről és következményeiről. (Luther úgy tekint a hívő emberre is, mint aki „simul iustus et peccator” – egyszerre igaz és bűnös: aki hisz Isten megigazító kegyelmében, az még bűnös, de Krisztusért nem számítja be neki ezt az Isten.)

Isten és ember viszonya a bűn után

Már a bűneset történetében is „elrejtőzik” az ember az Isten elől. Az alapmagatartásunk ma is ez: Istennek kell keresni, hívni, megszólítani bennünket. Talán letagadjuk, hogy van, és ezzel bujkálunk előle, vagy ha elismerjük is létét („kell lenni valakinek”), kerüljük a vele való találkozást. Az Istentől elszakadt ember lelke (pneuma-ja) halott állapotban van, és az egész természete megromlott: értelme, érzelme, akarata, még a szeretete is. Istennel szemben pedig vétkes tartozása keletkezett! A magyar nyelvben hiányzik ennek a megfelelő szava. A görögben: hamartia – bűn, opheiléma – adósság. A latinban: peccatum – bűn, debitum – adósság. Még németben is két szót használnak: Sünde és Schuld. A magyar „vétek” kissé kapcsolódik a tartozás fogalmához, de nem fejezi ki eléggé. Ezért használja Prőhle Károly a dogmatikájában a „vétkes tartozás” szókapcsolatot.
A bűn vétkes tartozás jellegét az alapozza meg, hogy Isten a maga számára teremtett minket: nem önmagukért vagyunk, hanem Istenért, Isten előtti föltétlen felelősséggel. A bűn jogvesztettekké tett bennünket! Isten előtt létjogosultságunk alapját, az élethez való jogot veszítettük el, és Isten büntető haragját, halálos ítéletét, a kárhozatot vontuk magunkra.
Ez a vétkes tartozás – a teremtés eredeti céljától való eltérés – kizárja az ember részéről a jóvátétel minden lehetőségét. Csak a kegyelem marad, melynek alapja egyedül Krisztus váltsághalála, áldozata: „Eltörölte a követelésével minket terhelő adóslevelet, amely minket vádolt, eltávolította azt az útból, odaszegezve a keresztfára” (Kol. 2,14).

Az ember és ember viszonya a bűn után

A bűneset nyomán azonnal megromlik a férfi és a nő egymáshoz való viszonya (vö. 1Móz 3,12.16)! Közvetlenül ezután találjuk Káin és Ábel történetét: testvér támad testvérre, ember az emberre (a „vallásos” megölte a hívőt!). Néhány verssel később olvashatjuk a vérbosszú születését is: Lámek mondja el a feleségeinek versbe szedve (1Móz. 4,22-24). És íme, ott van már a nemiségben is az eltérés Isten szándékától: két feleség! Isten azt mondta: Ketten lesznek egy testté, – nem hárman! A tízparancsolatból láthatjuk, hogy Istennek hány területen kell korlátot, tiltást adnia, hogy elviselhető lehessen az emberek közötti kapcsolat! Az embernek ember elleni gonoszsága, bűne vesz körül bennünket.
Az ember elleni bűn egyben bűn Isten ellen is: Dávid így vallja ezt meg, „mikor nála járt Nátán próféta, mert bement Dávid Betsabéhoz. Könyörülj rajtam kegyelmeddel, Istenem, töröld el hűtlenségemet nagy irgalmaddal! … Egyedül ellened vétkeztem, azt tettem, amit rossznak látsz. Ezért igazad van, ha szólsz, és jogos az ítéleted” (Zsolt 51,1-6). A gyilkossággal, házasságtöréssel Dávid Isten ellen vétkezett, mert „azt tette, amit Isten rossznak lát”. A „második nagy parancsolat”, amit Jézus idéz, az egyetlen igazi megoldás ember és ember között: „Szeresd felebarátodat, mint magadat”. De ennek gyakorlásához az első „nagy parancsolatot”, az Istennel való kapcsolat rendezését kell előbb megtenni.

Az ember és a természet viszonya a bűn után

A teremtés történetében Isten a föld meghódításáról és az állatok feletti uralkodásról beszél. Azután ezt olvassuk: „És fogta az ÚRisten az embert, elhelyezte az Éden kertjében, hogy azt művelje és őrizze” (1Móz. 2,15). Vagyis a föld meghódítása műveléssel és őrzéssel kell, hogy történjen. Korunkban döbbent rá igazán az emberiség, hogy nem őrizzük, hanem pusztítjuk a földet, Istentől kapott életterünket. Az állatvilággal kapcsolatban uralkodásról beszél az Ige. De milyen uralkodó az, aki „alattvalóit” kiirtja, nem pedig óvja...
A természet pusztítását elsősorban a javak korlátlan birtoklása, az állandó szerzési vágy motiválja. A természettel való harmóniája akkor állhat helyre az embernek, ha nem akar mindig többet és többet szerezni. Ha megelégedett. Ehhez azonban az Istent kell félnünk! „Valóban nagy nyereség a kegyesség megelégedéssel” (1Tim. 6,6).

A bűn következménye: a halál

Az ige azt mondja: „a bűn zsoldja (fizetsége) a halál” (Rm 6,23). Isten megmondta: ha eszel a tiltott fáról, meghalsz! Isten parancsának megszegésekor azonnal beállt a lelki halál! Majd követi ezt a testi halál, végül pedig – az ember megtérése, újonnan születése nélkül – az örök kárhozat!
a) A lelki halál: Isten igéje halottnak mondja azt, aki elszakadt Istentől. Az ember mozog, gondolkodik, de az ige szerint halott. Az Úr Jézus az ige meghallását a halálból életre való támadásnak mondja: „Bizony, bizony, mondom néktek: aki hallja az én igémet, és hisz abban, aki elküldött engem, annak örök élete van, sőt ítéletre sem megy, hanem átment a halálból az életbe. Bizony, bizony, mondom néktek, hogy eljön az óra, és az most van, amikor a halottak hallják az Isten Fiának a hangját, és akik meghallották, élni fognak” (Jn 5,24-25). Pál apostol is beszél a lelki halálról, ami a hívők korábbi állapota volt: „Titeket is életre keltett, akik halottak voltatok vétkeitek és bűneitek miatt” (Ef 2.1). Az ember Istentől elszakadva boldog, szabad életről álmodott, és a bűn rabszolgájává, lelki halottá lett. Ha Isten újjáteremtő kegyelme csodát nem művel a lelki halotton, akkor a lelki halál a testi halálon keresztül örök halállá válik. Ez a véget nem érő, meghalni kívánó, de meghalni nem tudó állapot a „második halál”, az örök kárhozat (Jel 21,8).
b) A testi halál: Ez is a bűn következménye az ige szerint (nem természetes!). Egész életünket végigkíséri ennek félelme, ha Krisztusban nem szabadulunk meg tőle (vö. Zsid. 2,14-15). A testi halál még a hívő ember számára sem könnyű, mert a bűn következményéről beszél. Pál apostol kíván elköltözni, nyereségnek tartja a meghalást, mégis szeretné elkerülni (Fil 1,21; vö. 2Kor. 5,1-4). A hívő embernek nem kell szégyellnie azt, hogy a halál megrendíti, hiszen büntetés, a bűn zsoldja! Jézus is sír Lázár sírjánál, pedig Ő maga a feltámadás és az élet (Jn 11,25-26.35).

Exkurzus: Az ember halál utáni állapota

A Biblia a se’ól (héber) ill. a hadés (görög) kifejezésekkel jelöli a halál birodalmát. A hitben meghaltak tartózkodási helyére többféle kifejezést találunk: a „paradicsom”, amit Jézus ígér a kereszten (Lk 23,43), „Ábrahám kebele”, amiről a példázatban beszél (Lk 16,22). A Jelenések könyvében a vértanúk lelke az „oltár alatt” van (Jel 6,9 – érdekes, hogy itt az Ige a vértanúk „lelkére” nem a pneuma, hanem a psyché szót használja.)
Az Úr Jézusnak a gazdag és Lázár példatörténetében (Lk 16,19-31) adott kijelentése egyértelműen azt mutatja, hogy a halottak és a földön élők között kapcsolat nincs! Nekünk halottak nem jelenhetnek meg, és mi sem kerülhetünk kapcsolatba velük. Luther a Schmalkaldeni Cikkekben ír arról: „a gonosz lelkek sok alávalóságot követtek el, amikor emberi lelkek gyanánt megjelentek: miséket, vigiliákat, búcsúkat és egyéb alamizsnákat követeltek kimondhatatlan hazugságokkal és ravaszsággal”. Nem tudhatjuk pontosan, mi van a halottakkal, de a halottidézést Isten egyértelműen megtiltotta: „Ne forduljatok halottidézőkhöz, és ne tudakozódjatok jövendőmondóknál, mert tisztátalanokká teszitek magatokat velük. Én, az ÚR, vagyok a ti Istenetek!” (3Móz 19,31). „A titkok az ÚRéi, a mi Istenünkéi, a kinyilatkoztatott dolgok pedig a mieink és a fiainkéi mindörökké, hogy teljesítsük ennek a törvénynek minden igéjét” (5Móz. 29,28).
A Biblia nem beszél róla, ezért igeellenesnek tartjuk a „szentekhez” való imádkozást, bár ebben az életben az egyház tagjai imádkozhatnak egymásért. De az előrement egyházról nem beszél az Ige. Arról viszont igen, hogy egy a mi közbenjárónk: „Mert egy az Isten, egy a közbenjáró is Isten és emberek között, az ember Krisztus Jézus, aki váltságul adta önmagát mindenkiért tanúbizonyságként a maga idejében” (1Tim. 2.5-6).                                             
A keresztyén körökben néha beszélnek a „lélek halhatatlanságáról”. Maga a megfogalmazás a görög filozófiából ered (Platon). Az Újszövetségben az athanasia – halhatatlanság szó csak kétszer fordul elő. Egyszer Istenről mondja az ige: „Övé egyedül a halhatatlanság, aki megközelíthetetlen világosságban lakik, akit az emberek közül senki sem látott, és nem is láthat: övé a tisztelet és az örökkévaló hatalom. Ámen” (1Tim. 6,16). Egyszer pedig a hívők föltámadott testéről: „Mert e romlandó testnek romolhatatlanságba kell öltöznie, és e halandónak halhatatlanságba” (1Kor. 15,53). Abban az értelemben mégis beszélhetünk halhatatlanságról, hogy az ember nem semmisül meg a halálban. Luther ezt így fogalmazza meg: „Akivel az Isten szóba áll akár haragjában, akár kegyelmében, az valóban halhatatlan.”
A Biblia több helyen így beszél a hitben meghaltakról: „elaludtak”. „Nem szeretnénk, testvéreink, ha tudatlanok lennétek az elhunytak felől, és szomorkodnátok, mint a többiek, akiknek nincs reménységük” (1Thessz. 4,13). Az új fordítás az „elhunytak” szót használja, ami a mai nyelvünkben egyértelműen a meghalásról beszél. A görög szövegben a koimaomai – fekszik, nyugszik, elnyugszik, elalszik jelentésű szó van. Ezt használja Jézus is, amikor Lázárról beszél a tanítványainak, és azok álommal való alvásra értik!                                                 
A katolikus tanítás minden igei alap nélkül beszél a tisztítótűzről, purgatóriumról. Azt ők is elismerik, hogy közvetlen bizonyítékokat a Bibliában nem találunk erre. Csak „kikövetkeztetik” egyes igehelyekből, pl. Máté 12,32-ből: „Még ha valaki az Emberfia ellen szól, annak is megbocsáttatik, de aki a Szentlélek ellen szól, annak nem bocsáttatik meg sem ebben a világban, sem az eljövendőben” (Mt. 12,32). A téves következtetés az, hogy ha a másvilágon nem lehet a Szentlélek elleni bűnre bocsánatot kapni, akkor más bűnre lehet. Az 1Kor 3,10-15-ben a „tűz általi” megmaradást a purgatórium (purgo – tisztít) tisztító hatására értik. Egyébként a purgatórium elnevezés csak a 9. század óta használt fogalom. A keleti, ortodox keresztyénség nem is tanítja, bár a halottakért való imádkozást (sajnos, sokszor még evangélikusok is) gyakorolják. Az ige világos: „És amint elrendeltetett, hogy az emberek egyszer meghaljanak, azután pedig ítélet következik, úgy Krisztus is egyszer áldoztatott fel, hogy sokak bűnét elvegye; másodszor majd a bűn hordozása nélkül fog megjelenni azoknak, akik várják őt üdvösségükre” (Zsid 9,27-28).

A bűn következménye: a kárhozat

A kárhozat szavunk az örök büntető ítéletet jelenti. A Biblia világosan beszél a kárhozatról: „És a Halál és a Pokol (hadés) belevettetett a tűz tavába: ez a második halál, a tűz tava” (Jel. 20,14). „És ha az egyik szemed botránkoztat meg téged, vájd ki, mert jobb, ha fél szemmel mégy be az Isten országába, mint ha két szemmel vetnek a gyehennára, ahol férgük nem pusztul el és a tűz nem alszik el” (Mt 9,47-48). A „második halál”, a kárhozat nem megsemmisülés, hanem örök létezés Isten haragja alatt, amit a Biblia a tűz, a gyötrelem szavakkal jellemez. A szerető Istennel sokan nem tudják összeegyeztetni a kárhozatot, ezért azt csak időleges büntetésnek veszik: pl. 1Kor 15,26-28-ra hivatkoznak, hogy ha végül Isten lesz minden mindenekben, akkor ott nem lehet kárhozat.                                         
Mit is mond azonban Isten önmagáról a Bibliában: Ő szerető mennyei Atya, de féltőn szerető, szent, bűnt gyűlölő, haragvó Isten is! A „mindenben” jelen lévő Isten lehet a haragvó Isten is! Isten haragja alatt lenni pedig nem lehet az üdvösség boldog állapota! Gondoljuk meg, mi is történt a bűneset nyomán! Isten nem hagyta el a földet, csak ítélete, haragja alatt tartja. Isten haragja alatt terhessé lett a munka, megsokasodott a szülés fájdalma, és bejött a halál a földre. „Isten ugyanis haragját nyilatkoztatja ki a mennyből az emberek minden hitetlensége és gonoszsága ellen, azok ellen, akik gonoszságukkal feltartóztatják az igazságot. (Rm 1,18)
Az egész Biblia kinyilatkoztatja előttünk Isten szeretete mellett lényének másik alapvonását: SZENTSÉGÉT! Szentségéhez kapcsolódik az ítélete, haragja a bűn fölött. Isten „szentsége” azt jelenti, hogy különbözik minden más létezőtől. Ez a Bibliában – Isten megközelíthetetlen, félelmetes valósága mellett – a bűntől, rossztól való teljes mentességét, erkölcsi értelemben vett tökéletes tisztaságát is jelenti. A keresztyén hit és tapasztalás e mögött a logikailag kiegyenlíthetetlen ellentmondás mögött MÉGIS ott vallja a kegyelem és szentség végső egységét Istenben! Mindkettőt elválaszthatatlanul hirdetnünk kell az egyházban: a bűn fölötti ítéletet és a bűnbocsánatot, „a törvényt és az evangéliumot”! Ez őrizhet meg bennünket a keresztyén hit remegő, de boldog bizodalmában Isten színe előtt.						

Írta / összeállította:
Adámi László

(Pintér Győző Tibor és mások EKE-bibliaiskolai előadásainak felhasználásával)