KERESZ†KÉRDÉSEK 4.					          Nyíregyháza, 2012. október 10.	

Kicsoda a Fiú? A Megváltó

„Hiszem, hogy Jézus Krisztus – az Atyától öröktől fogva született valóságos Isten és a Szűz Máriától született valóságos ember – az én URAM, aki engem elveszett és megítélt embert megváltott: minden bűntől, a haláltól és az ördög hatalmából megszabadított és magáévá tett, nem arannyal, sem ezüsttel, hanem szent és drága vérével, ártatlan szenvedésével és halálával, hogy egészen az Övé legyek, az Ő országában Ő alatta éljek és Őt szolgáljam örök igazságban, ártatlanságban és boldogságban, mert Ő feltámadt a halálból, él és uralkodik örökké. Ez így igaz!” – Így hangzik Luther tanító vallomása Jézus Krisztusról a Kiskátéban, az Apostoli Hitvallás II. hitágazatáról szólva. A Keresz†kérdések c. DVD első részében pedig ezt mondja a bizonyságtevő fiatalember: „A keresztyénség Jézusról szól”.

Miért a Jézusban való hit a keresztyénség lényege?

A Bibliát olvasva fölfedezhetjük, hogy Isten a tőle elszakadt és így a bűn, a halál és a Sátán fogságába került embernek a bűnesettől fogva elkezdte kinyilatkoztatni – szent ítéletével együtt – hosszútűrő szeretetét, megoldást készítő üdvakaratát. (Vö. 1Móz 3,15.21; 4,4; 5,24; 6,8; 8,21-22; 12,3; 22,18 és így tovább, végig az Ószövetségen!) Isten az üdvtörténetet beleágyazta az emberiség történelmébe. Kiválasztotta és elhívta Ábrahámot, majd utódai közül – Izsák és Jákób vonalán – választott népévé tette Izráelt. Ezzel a néppel – minden hűtlenségük ellenére – fenntartotta szövetségét, és ismételten megerősítette nekik tett ígéreteit. Így hirdethették egyre gazdagabb tartalommal az ószövetségi próféták, hogy Isten a Messiás-király = Felkent/Krisztus elküldésével meg fogja oldani az ember életét tönkretevő – és az egész teremtettségre kiható – bajokat, és Isten királyi uralma – a bűnt és a gonoszt megítélve! – egyszer majd egészen nyilvánvalóan meg fog valósulni a földön, és teljességre jut az örökkévalóságban. (Vö. pl. Ézs 9,1-6; 25,6-8; 35,1-10; 66,18-22...) A próféciák úgy szóltak az Isten Felkentjéről (héberül Masiah מָשִׁיחַ = görögül Christos / Χριστὸς), mint aki isteni hatalommal jön majd népét megsegíteni.
„Amikor eljött az idő teljessége, Isten elküldte Fiát, aki asszonytól született a törvénynek alávetve, hogy a törvény alatt levőket megváltsa, hogy elnyerjük a fiúságot” (Gal 4,4-5). Jézusban elközelített Isten országa, de még nem ítélettel, hanem kegyelemmel és bűnbocsánattal, sőt egészen a kereszt botránya alá rejtetten: pontosan ezt hirdette előre pl. Ézs 53 „érthetetlen” próféciája! A teljes csődnek és visszavonhatatlan tragédiának látszó kereszthalál után nem sokkal fölhangzik a tanúságtevők diadalmas bizonyságtétele: „Ámde Krisztus feltámadt a halottak közül (ek nekrón! / ἐκ νεκρῶν) és zsengéjük lett azoknak, akik elaludtak” (1 Kor 15,20). 
Péter és a többi apostolok arról tanúskodnak: „Tudja meg tehát Izráel egész háza teljes bizonyossággal, hogy Úrrá és Krisztussá tette őt az Isten: azt a Jézust, akit ti keresztre feszítettetek.” (ApCsel 2,36). Máté ezért ismétli szakadatlanul, hogy Jézus személyében az Ószövetség Messiás-ígéretei teljesedtek be („amint meg van írva”, „hogy beteljesedjék az Írás”). Pál hirdeti, hogy „Istennek valamennyi ígérete őbenne lett igenné és őbenne lett ámenné” (2Kor 1,20). Márk pedig így kezdi evangéliumát: „Jézus Krisztus, az Isten Fia evangéliumának kezdete, amint meg van írva...” (Mk 1,1-2a). János a keresztyén hit alapjává teszi a Fiúról szóló hitvallást, és ennek tagadását az Antikrisztus munkájának állítja: „Ki a hazug, ha nem az, aki tagadja, hogy Jézus a Krisztus. Ez az Antikrisztus, aki tagadja az Atyát és a Fiút. Senkiben nincs meg az Atya, aki tagadja a Fiút” (1Jn 2,22-23). 
Jézus maga következetesen így szólította meg Istent: Atyám. Isten pedig többször is így tett róla bizonyságot: „Ez az én szeretett Fiam, akiben gyönyörködöm, őt hallgassátok!” (Mt 3,17; 17,5). De hogyan Fia Jézus Istennek? Nem úgy, mint ahogyan a gyermekeink nekünk. Meg kell szabadulnunk a testi leszármazás képzetétől, mert akkor félremagyarázzuk ezt a bibliai kijelentést. (Mohamed is így érti félre a keresztyének hitvallását!) Nem is úgy Fia Jézus a mennyei Atyának, mint ahogy a görög és római mitológiák szerint az istenek és emberek nászából született félistenek vagy héroszok. Jézus Krisztus nem félisten. Elvetjük azt a tévelygést is, ami többször felbukkant a történelem során: mintha Jézusból csak az emberi vágyakozás formált volna Istent az idők folyamán, hiszen olyan rendkívüli ember volt, hogy lassan megistenült az emberi képzeletben. De elvetjük ennek az ellenkezőjét is, ami szerint Jézus nem egyéb, mint egy általános igazságeszménynek, emberideálnak a megszemélyesítése. A bibliai bizonyságtételt e félreértések egyike sem veszi komolyan.
A Kr. u. első századok keresztyén tanítói így fogalmazták meg, hogy kicsoda Ő: A názáreti Jézust a Szentírásból úgy ismerjük meg, mint aki valóságos Isten és valóságos ember, és ez a két természet benne „összeelegyítetlenül és elválaszthatatlanul, oszthatatlanul és elkülönítetlenül” van együtt. (Kalcedoni hitvallás.) Ez ugyanolyan megmagyarázhatatlan titok, mint a Szentháromság. Ugyanakkor azt is hangsúlyozza a Szentírás, hogy a Fiú az Atyával egyenlő Isten: „ő az Istennel egyenlő” (Fil 2,6); „őbenne lakozik az istenségnek egész teljessége testileg” (Kol 2,9). Amikor „megüresítette magát, szolgai formát vett fel és emberekhez hasonlóvá lett” (Fil 2,7), akkor sem szűnt meg Istennek lenni! Istenségét elrejtette, de az ember Jézus Krisztusban is a mindenható Isten volt jelen. Ezért tudta hatalommal megbocsátani a bűnt, így parancsolt hatalommal a tisztátalan lelkeknek, innen volt teljhatalma a természet erői fölött, élet és halál szuverén uraként hívta ki a sírból a negyednapja eltemetett Lázárt, s isteni hatalmánál fogva tudott mindenkiről mindent.
A sok-sok bibliai részlet közül most figyeljünk elsősorban János evangéliumának prológusára, mert talán legcsodálatosabban ez az igeszakasz mutatja meg: kicsoda az Úr Jézus Krisztus! A többi szentírási helyet is ezzel összekapcsolva fogom idézni.

Jézus: a testté lett Ige

„Kezdetben volt az Ige, és az Ige Istennél volt, és Isten volt az Ige. Ő volt kezdetben az Istennél. Minden általa lett, és nélküle semmi sem lett, ami létrejött. Benne élet volt, és az élet volt az emberek világossága” (Jn 1,1-4). – Ezekkel a felséges mondatokkal kezdődik János evangéliuma. Mielőtt elkezdene beszámolni arról, hogy Jézus hogyan jelent meg, mit tett, mit mondott, hogyan tanított, hogyan szenvedett, hogyan támadott föl, elsőként az ő lényének titkáról beszél!
A teremtéstörténethez nyúl vissza, a Biblia legelső mondataihoz: „Kezdetben teremtette Isten az egeket és a földet. És a föld kietlen és puszta lett, és sötétség volt a mélység színén, és Isten Lelke lebegett a vizek felett. És mondta Isten: Legyen világosság! És lett világosság” (1Móz 1,1–3). Isten kimondta az ő tulajdon szavát, és általa teremtett mindent. Istenben, Istenhez tartozóan volt ez a szó (ὁ λόγος ἦν πρὸς τὸν θεόν); Ő kimondta,  és így kezdett lenni mindaz, ami lett. Maga az Ige azonban nem lett, hanem volt! Az a Jézus tehát, aki néhány évtizedet élt itt az emberi történelemben, és megfeszítették, de föl is támadott: az örök teremtő Ige! Nem teremtmény! Belealázkodott a teremtményi létformába, de a lényének épp az a titka, hogy Ő az Isten tulajdon szava, aki az Istenből való: lényében egy vele, miközben személyében mégis különböző. Innét ível János himnikus gondolatmenete a prológus csúcspontjához:
„És az Ige testté lett, és közöttünk sátorozott, és láttuk az ő dicsőségét, mint az Atyától való egyszülöttnek dicsőségét, telve kegyelemmel és igazsággal/valósággal... Mert valamennyien az ő teljességéből kaptunk, és(pedig) kegyelmet kegyelemért. Mert a törvény Mózes által adatott, a kegyelem és az igazság/valóság Jézus Krisztus által lett. Istent soha senki sem látta: az Atya kebelén lévő egyszülött Isten, az magyarázta el (őt).” (Jn 1,14.16-18).
Mit jelent ez, hogy testté/„hússá” lett (σὰρξ ἐγένετο)? Az örökkévaló Ige – az Isten Fia – nem egy kirándulást tenni jött ebbe a világba, hanem a bűn következményeit hordozó létünkbe üresítette bele magát. Éspedig azért, amit oly szabatosan fejez ki Pál apostol: Isten „elküldte Fiát a bűn testének hasonlatosságában, (ἐν ὁμοιώματι σαρκὸς ἁμαρτίας) és a bűnért, és kárhoztatta a bűnt a testben” (Róm 8,3). 
Miért kellett tehát testté lennie? Azért, hogy mi az Isten gyermekei lehessünk őáltala! Elveszettekből, a bűn rabjaiból – akik „az ördög atyától valók”-ká züllöttek (vö. Jn 8,44) – az Isten gyermekei... A Zsidókhoz írt levélben olyan szépségesen olvassuk ezt: „Mivel a gyermekek test és vér – vér és hús – részesei, ezért ő maga is hasonlatosképpen részesévé lett ezeknek, hogy halála által megsemmisítse –  tönkreverje, érvénytelenítse – azt, akinek hatalma van a halálon, tudniillik az ördögöt; és megszabadítsa azokat, akik a halál félelme miatt egész életükben rabok voltak” (Zsid 2,14-15 és vö. 1Jn 3,8b!).
Hogyan lett testté? Máté és Lukács evangéliuma számol be erről részletesebben. Jézus személyének egyedülálló voltát hangsúlyozzák ezek az Ő rendkívüli fogantatásáról szóló igék is. Jézus Isten Fia. De Mária fia is. Nem Józsefé. Emberi létét illetően nincs atyja. Csoda az egész lénye. Mind Máté, mind Lukács evangéliuma Jézus családfáját megrajzolva Dávidra viszi vissza Jézus eredetét. Máté a királyi vonalat mutatja be. Ennek jogi jelentősége van: Jézus beletartozik a dávidi családba, jog szerint József felelős érte, aki elfogadta ezt az Istentől reá rótt tisztet. Lukács pedig valójában Mária leszármazási vonalát mutatja be, és azt, ahogyan Jézus beletartozik az egész emberiségbe. (A Jézus Krisztust elutasító Talmud is így említi az anyját: „Mirjám bath Héli” – vö. Lk 3,23! Mária H/Éli leányörököse lehetett, akinek csak saját törzséből való férfihez volt szabad férjhez mennie, s akinek férje így az apa fogadott fia lett – vö. 4Móz 27,1-11!) 
Jézus emberi élete a Szentlélektől fogantatott! Ez a fogantatás tehát nem a megszokott biológiai úton történt, hanem Isten különleges teremtő tette nyomán. Erre utal a „beárnyékoz” (ἐπισκιάσει) kifejezés is: „A Szentlélek száll reád, és a Magasságos ereje árnyékoz be téged, ezért a születendőt is Szentnek nevezik majd, Isten Fiának” (Lk 1,35). A Szentlélek, aki a teremtéskor már cselekvően jelen volt (1Móz 1,2), működik itt Jézus fogantatásánál, aki nem azért Isten Fia, mert így fogantatott, hanem mivel ő az Isten Fia, ezért rendhagyó és titokzatosan különleges a fogantatása is. (Az Apostoli Hitvallás latin szövege segít itt eligazodnunk: „Conceptus est de Spiritu sancto, natus ex Maria virgine.” Tehát nem ex Spiritu sancto = Szentlélekből, hanem Szentlélektől, Szentlélek által. És nem Máriával, hanem Máriából teremtetett Jézus emberi teste. Isten Szentlelkének szerepe itt nem olyan, mintha valami módon biológiailag mégiscsak ő lenne Jézus nemzője. Hanem úgy szól a kijelentés a Szentlélekről, mint aki teremtője Isten Fia emberi testének.) 

Valóságos emberként „közöttünk sátorozott, és láttuk az Ő dicsőségét”

Az eredeti szó valóban ez Jánosnál, hogy „sátorozott” (ἐσκήνωσεν): kifejezi azt az ideiglenességet, azt a rövid időtartamot, amit itt a földön emberként töltött Jézus. Ő, a bűntelen, bűn testének hasonlatosságában, szolgai formában, ebbe az emberi sémába beleüresítve és belealázva magát, volt engedelmes mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig (vö. Fil 2,8). A görög szóban áthallatszik azonban a késői zsidóság „sekina” szava is (a héber שׁכן gyökből): Isten fenséges jelenléte, lakozása szentélyében, ill. népe között  (amint ez ígéretként található pl. Zak 2,9-ben)! Jézusban a templomnál nagyobb van itt (Mt 12,6)!
Lényegileg ugyanez mutatkozik meg abban is, ahogyan Jézus önmagáról, mint az Emberfiáról beszél: Ő az Isten teljhatalmú képviselője ezen a földön, akinek a személyében Isten lép be az emberi történelembe, hogy itt számunkra is érthető módon jelentse ki magát. Az Emberfia elnevezés tehát nem azt jelenti, hogy egy embernek a fia, mintha ezzel Jézus pusztán emberi természetére akarna utalni, hanem szakkifejezés: a Messiásra mutató méltóság-jelző ez, éppen úgy, mint a Dávid fia.
Amikor Jézus magát Emberfiának nevezi, hallgatóit a Dán 7,13-14 próféciájára emlékezteti, ahol ezt olvassuk: „Láttam az éjszakai látomásban: jött valaki az ég felhőin, aki emberfiához hasonló volt, az öregkorú felé tartott és odavezették hozzá. Hatalom, dicsőség és királyi uralom adatott neki, hogy mindenféle nyelvű nép és nemzet őt tisztelje. Hatalma az örök hatalom, amely nem múlik el, és királyi uralma nem semmisül meg.” (Az Ézs 9,5-6 is egybecseng ezzel.) – Az Emberfia a világ ítélő Ura, aki úr a törvény felett is (pl. Mt 12,8). Erre utal Jézus szenvedése során Kajafásnak és Pilátusnak, s ezt idézi a Fil 2,5-11-ben feljegyzett őskeresztyén Krisztus-himnusz is. Isten Fia és Emberfia tehát azonos tartalmú, egymást erősítő két elnevezés. (A Mt 26,63-64-ben így is kerül egymás mellé a két név.)
János apostol úgy ír róla, mint aki közvetlen tanúja a testté lett Igének, a megváltó Krisztusnak, az Isten Fiának. Együtt tanúskodik vele Péter is (utalva arra, amit átéltek a megdicsőülés hegyén – vö. Mt 17,1-8): „Nem kieszelt meséket követve ismertettük meg veletek a mi Urunk Jézus Krisztus hatalmát és megjelenését, hanem úgy, hogy szemtanúi voltunk isteni fenségének” (2Pt 1,16). Ők a testben megjelent Ige szem- és fültanúi voltak. De hát annyian mások is találkoztak vele akkor, és mégsem látták meg, hogy kicsoda Jézus! A hit látása kellett akkor is, és kell ma is ahhoz, hogy felismerjük, kicsoda Ő!
Az apostolok vele járhattak, láthatták és hallhatták Őt. Annyi mindent nem értettek, de lényének kisugárzása és tisztasága meggyőzte őket; csodáit látva részesei lehettek annak, amit Ő cselekszik, és – ezzel együtt – részesei lehettek a Jézus körül növekvő feszültségnek is! Aztán éppen János az egyetlen, aki a szétfutott tanítványok közül ott van a kereszt alatt (Jn 19,26.35). Látta meghalni Jézust! Ez is benne rejlik abban, amikor arról vall, hogy megláttuk az Ő dicsőségét, mint az Atya egyszülöttének dicsőségét, telve kegyelemmel és igazsággal (Jn 1,14). Éppen abban láthatták meg ezt a dicsőséget (δόξαν), ahogyan meghalt, s aztán ahogyan megjelent nekik, mint Feltámadott, s megmutatta nekik megdicsőült testén is a sebeit, a szögek helyét (Jn 20,19-23).
Békességét ajándékozta nekik és arra rendelte őket, hogy másokkal is megláttassák: kicsoda Ő. Nemzedékek láncolatán keresztül így jut el hozzánk is – az első tanúk bizonyságtételén keresztül – Krisztus világossága, a bűnbocsánat megelevenítő hatalma, a kegyelem és az igazság ereje. Azért, hogy mi is lássuk Őt, úgy, ahogy maga az Úr Jézus beszélt erről: „Nem azért szállottam alá a mennyből, hogy a magam akaratát tegyem, hanem hogy annak akaratát, aki elküldött engem. … Mert az én Atyámnak az az akarata, hogy aki látja a Fiút, és hisz benne, annak örök élete legyen; én pedig feltámasztom őt az utolsó napon” (Jn 6,38–40). A testté lett Ige maga szólít ma is így: „Én vagyok az út, az igazság és az élet, és senki sem megy az Atyához, csakis énáltalam” (Jn 14,6). S aki Őhozzá jön, azt Ő semmiképpen ki nem dobja (vö. Jn 6,37), hanem magához fogadja!
János apostol vallomása arról szól, hogy a testté lett Igét úgy ismertük meg, mint aki az Atyától való egyszülött  (μονογενοῦς παρὰ πατρός) telve kegyelemmel és igazsággal: a páratlan, akinek a lénye különleges, fölfoghatatlan, egészen más, mint mi. És mégis hozzánk hasonlóvá lett, értünk. Túláradó szeretet és hűség jellemzi: idézem a  „kegyelem és igazság” szavaknak az ószövetségi megfelelőit a mai magyar bibliafordításainkból. Szeretet és hűség (חֶסֶד וֶאֱמֶת) = kegyelem és igazság (ἡ χάρις καὶ ἡ ἀλήθεια). Nem látszat, hanem valóság, ahogyan az Isten Atyaként mutatja meg nekünk önmagát az Ő Fiában. 
Kegyelmet kegyelemért kaptunk, túlcsordulóan az Ő teljességéből: az eredeti szöveg egészen pontosan ezt mondja (χάριν ἀντὶ χάριτος – nem csupán „kegyelmet, kegyelemre”)! Ezzel azt fejezi ki János: Isten kegyelmes szeretetének egyetlen oka az, hogy ilyen az Isten. Bennünk semmi oka nincs ennek, minden oka csakis magában az Istenben van. Nincs érdem, nincs fizetség, nincs teljesítmény; kegyelmet csak kegyelemért lehet kapni!

„A kegyelem és az igazság Jézus Krisztus által lett”

Izráel népe Mózes által, mint emberi közvetítő által kapta a törvényt, amely kőtáblákba vésett rendelkezésként adatott nekik. De az nem adott megoldást az embernek. A törvény megmondja, hogy hogyan cselekedj és mit ne tégy. Amint azonban érintkezésbe kerül az ember életével, kiderül, hogy az ember szíve javíthatatlan és csalárd, s a lelkileg halott ember számára a törvényből ezért csak a bűn ismerete, meg az ítélet származhat.
A megmentő, új és örök életet adó kegyelem Jézus Krisztus által lett: és így lehet Atyánk az Isten! A kegyelem lett (ἐγένετο): nemcsak megjelent, hanem lett! Mert történnie kellett valaminek ahhoz, hogy Istennél lehessen számunkra kegyelem. Annak kellett történnie, hogy Jézus halálában a mi megváltásunk elvégeztessék, és mi hit által benne rejtőzhessünk el. Ezért olvassuk a Jn 3,16-ban is így az igét: „Mert úgy szerette (ἠγάπησεν) Isten a világot...”! Miért van ott ez a múlt idő? Az eredeti szöveg megmutatja, hogy ez nyelvtanilag a görög aoristos, amely ennek a szeretetnek az esemény-jellegét fejezi ki. Az Isten szeretete eseménnyé lett! Itt a földön, az emberi történelemben zajlott le ez az esemény: Poncius Pilátus helytartósága idején (aki Kr. u. 26-36-ig volt a Római Birodalom keleti szélén lévő Júdea és Samária prokurátora) és a helytartó jóváhagyásával szenvedte el Jézus megváltásunkért a kereszthalált.
Jézus Krisztus számunkra mindenekelőtt Megváltó: kereszthalálában Ő váltságul (λύτρον) adta önmagát, szent, tiszta, tökéletes lényét (τὴν ψυχὴν αὐτοῦ) értünk (vö. Mk 10,45). A bűn hatalmában vergődő és a kárhozat felé tartó embernek ez jelenti a megmenekülés egyetlen, valódi, Istentől felkínált lehetőségét. Az üdvösségnek nincs más evangéliuma, mint „a keresztről szóló beszéd” (1Kor 1,18)! Isten szeretetének legnagyobb csodája ez: a Jézus Krisztus vére által, a kereszten történt megváltás, az Ő helyettes áldozata és ezáltal bűneink kiengesztelése (vö. Ef 1,7; 1Jn 4,10)!
Az előtt ragyoghat föl a kereszt titka, aki tudja már magáról, hogy méltó Isten ítéletére, a halálra és a kárhozatra, ugyanakkor pedig megérti, hogy Jézus helyette és érte szenvedett, vétkei büntetését hordozta. Az evangélium igazi megértéséhez csak onnét vezet az út, hogy „haragot, átkot érdemeltem, és Isten megkegyelmezett” (vö. 327. é., 2.v.). Jézus Krisztus kereszthalálában egyszerre kap igazat Isten törvényének ítélete, és jut érvényre benne Isten bűnbocsátó szeretete. Isten haragja félelmetesen lesújt a bűnre, és ugyanakkor mégis megkímél minket, bűnösöket: mert a harag villáma helyettünk Jézust, Isten egyszülött Fiát érte. Neki kellett így kiáltania a kereszten: „Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engemet?” (Mt 27,46). És Jézus az Atya akarata szerint vállalta mindezt, vette magára bűneink büntetésének borzalmát, hogy így áradhasson ki ránk a megmentő isteni szeretet! Ő az Isten Báránya, aki hordozta a világ bűneit (Jn 1,29 vö. Ézs 53,4-7).
Az ördög hatalmát, igézetét is csak úgy törhette meg rajtunk Jézus, hogy elfordította rólunk az Isten ítéletét! A sötétség hatalmának, a gonosznak ugyanis maga Isten szolgáltat ki, mert tökéletes jóságából, szentségéből fakadóan haragjával kénytelen felelni az ember önzésére, énközpontúságára, arra, hogy mi – a Kísértőre hallgatva – a magunkéi akarunk lenni. Az élő Isten a vele való kapcsolatra teremtett minket: így tart számon, ennek megfelelően cselekszik velünk, és így kér is számon. Az embert Istentől elcsábítva a Sátán jogokat szerzett az ember fölött! De „azért jelent meg az Isten Fia, hogy az ördög munkáit lerontsa” (1Jn 3,8b)!
A megváltáshoz – amely Jézus kereszthalálában elvégeztetett (Τετέλεσται) – nem kell, és nem is lehet semmit sem hozzátenni (vö. Jn 19,30): Ő „örök váltságot szerzett” (Zsid 9,12 – ez van fölírva a nyíregyházi evangélikus nagytemplom oltárképe fölé is: „věčné vykoupení nalezl”)! Ezt csak elfogadni lehet bűnbánó, hálás hittel: meghódolva a megváltó Úr előtt, aki élő és hatalmas Szabadító.
Jézus Krisztus váltságszerző halálának értelme éppen azáltal lett nyilvánvalóvá, hogy az Atya föltámasztotta a halottak közül és így igazolta Őt. Hiszen a kereszt önmagában a legrettenetesebb csődnek látszott, a bűn, a halál és a Sátán diadalának. De a feltámadásban kiderült, hogy éppen a kereszt által történt meg Isten szeretetének győzelme: az Úr Jézus a halála által leverte „azt, akinek hatalma van a halálon, vagyis az ördögöt” (Zsid 2,14). Jézus Krisztus hatalmával szemben – keresztjének, bűneinkért kiomlott vérének szabadító ereje által – összetörik a Sátánnak és a démoni erőknek minden joga és vádja, amellyel igényt támasztanak az emberre! Csak adjuk magunkat Megváltónk uralma alá, aki a vérén vásárolt meg, és Ő szabaddá tesz! Megbékéltet Istennel, felold a marcangoló bűntudat alól, hitet, bizalmat ébreszt szívünkben, belső felszabadulással ajándékoz meg. Megtöri a bűn kényszereit bennünk, kiszabadít az életünket megrontó hatalmak rabságából, és feltámadott életének erejét helyezi Lelke által belénk.
Pál apostol ezért így vall a megváltott életről: „Mert a Krisztus szeretete szorongat minket, mivel azt tartjuk, hogy ha egy meghalt mindenkiért, akkor mindenki meghalt; és azért halt meg mindenkiért, hogy akik élnek, többé ne önmaguknak éljenek, hanem annak, aki értük meghalt és feltámadt” (2Kor 5, 14-15). Válasz ez arra, amit maga Jézus így mondott ki: „Mert az Emberfia sem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ő szolgáljon, és életét adja váltságul sokakért.” (Mk 10,45)

Jézus az „egyszülött Isten”, aki kijelentette az Atyát!

Soha, senki sem láthatta Istent közvetlenül az Ő dicsőségében, mert nem bírta volna ki. Mózesnek maga az ÚR mondta: „Elvonultatom előtted egész fenségemet – jóságomat (טוּבִי) –, ... a kőszikla hasadékába állítalak, és kezemmel betakarlak, ... és megláthatsz hátulról, mert orcámat senki sem láthatja meg” (vö. 2Móz 33,19-23). Isten azonban az Ő istenségének, jóságának, szentségének és szeretetének számunkra kibírhatatlan, végtelen feszültségét transzformálta hozzánk, Jézusban. A Fiúban úgy ad kijelentést önmagáról, hogy az számunkra ne csak kibírható legyen, hanem megelevenítsen és örökké éltessen.
Istennek minden önmagáról adott kinyilatkoztatása, amiben elmagyarázta (ἐξηγήσατο) nekünk, hogy kicsoda Ő, és mit akar: a Fiúban történt! A Fiú inkarnációja előtt is! A Fiút ismerhetjük fel azokban a titokzatos ószövetségi történetekben is, ahol JHVH „angyala” = hírnöke az, aki megjelent. Mózesnek is Ő jelent meg az égő csipkebokorban (2Móz 3,2): a Mal’ak JHVH (מַלְאַךְ יְהוָה)! S aztán kiderül, hogy ez maga az ÚR! A Kr. u. 2. században Justinus Martyr (†165 körül) mutatott rá – éppen a Jézust elutasító zsidósággal szemben – arra, hogy ezekben a történetekben – ahol az ÚR „angyala”, az ÚR hírnöke úgy jelenik meg, hogy benne maga az ÚR szól – nem egy teremtett angyallal van dolgunk, hanem Istennek emberré leendő Fia jelent meg, és adott kinyilatkoztatást!
János (a legrégibb, az eredetihez időben is legközelebb álló görög kéziratokban) így nevezi Őt: az egyszülött Isten (μονογενὴς θεὸς)! Az Úr Jézus maga is pontosan az égő csipkebokorra és a Mózessel ott történtekre emlékezteti a vele vitatkozó, vallásos hallgatóit, amikor azt mondja: „Mielőtt Ábrahám lett, én vagyok” (Jn 8,58). Az örök „vagyok”, a folyamatos, az idő fölötti, a teremtés fölötti „vagyok”, az Atyával egylényegű Fiú Ő: az Atya kebelén lévő egyszülött Isten! 
Akik befogadták az Úr Jézus Krisztust, mint megváltójukat, akik kegyelmet találtak az Istennél, a Fiú áldozatáért, azoknak a Szentlélek, a Krisztus Lelke kiáltja a szívében Isten felé: „Abbá, Atyám” (Róm 8,15)! Jézust kell ismerni ahhoz, hogy Atyának ismerhessem az Istent. Csak annak Atyja az Isten, akinek Urává lett Jézus! Csak az imádja az Atyát lélekben és igazságban, aki imádja a Fiút, a testté lett Igét! (Vö. Jn 4,24-26; 5,23.) 
Most még nem láthatjuk Istent, a megváltottak sem. A Krisztusban kapott reménységünk beteljesedésének ígérete azonban ott található a Biblia utolsó lapjain, ahol arról olvashatunk, hogy a mennyei Jeruzsálemben – ahol nem lesz többé átok a városon – szolgái imádják őt (Jel 22,3): az élő Istent, az Atyát a Fiúval. És „látni fogják az ő arcát, és az ő neve lesz a homlokukon” (Jel 22,4). Bárcsak mind ott lehetnénk majd, ahol az élet vize árad az Isten és a Bárány trónusából! Mert ezért lett testté az örök Ige!

Jézus az élő és eljövendő dicsőséges Úr

János evangéliuma prológusától hadd íveljen át most ez az Isten Fiáról szóló előadás a Biblia utolsó könyvében lejegyzett, Jánosnak adatott kinyilatkoztatásig (Ἀποκάλυψις): „Ez Jézus Krisztus kinyilatkoztatása, amelyet Isten adott neki, hogy közölje szolgáival mindazt, aminek hamarosan meg kell történnie, és amelyet angyalával elküldve kijelentett szolgájának, Jánosnak. … Amikor megláttam, lába elé estem, mint egy halott, ő rám tette jobbját, és így szólt: »Ne félj, én vagyok az első és az utolsó, és az élő: halott voltam, de íme, élek örökkön-örökké, és nálam vannak a halál és a pokol kulcsai.«” (Jel 1,1.17-18).
Isten az Ő váltsághalált halt Fiának feltámasztásával és felmagasztalásával elkezdte az új teremtést, ígéreteinek betöltését; éspedig úgy, hogy bűnös embereket a megfeszített és föltámadott Krisztushoz térít, megújítja életüket a bűnbocsánat felszabadító hatalmával, és eljegyzi őket örökre magáénak, megszentelő Szentlelkét adva nékik zálogul: „Ezért ha valaki Krisztusban van, új teremtés az” (2Kor 5,17; vö. 2Kor 5,5; Ef 1,3-14). A Krisztusban kapott új élet nemcsak egyénileg jelent újat, mert a Szentlélek új közösségbe is kapcsolja egymással a Krisztusban hívőket, az ige és a szentségek hatókörében és az ige mércéje szerinti cselekvő szeretet gyakorlásában: ez a Krisztus testének, a szentek közösségének, vagyis a bibliai értelemben vett egyháznak a titka (vö. pl. Ef 4,1-16). 
Amit Isten már elkezdett Krisztusban, Szentlelke által velünk, azt fogja teljességre vinni örök szeretetében. Azoknak, akik Krisztuséi, az a reménysége, hogy üdvözítő Urunk „elváltoztatja a mi nyomorúságos testünket az Ő dicsőséges testéhez hasonlóvá” (Fil 3,21; vö. 1Jn 3,2). Ebben jut teljességre személyes életünk megváltása a test megváltásával (vö. Róm 8,23): Urunk örökre megszabadít a haláltól, a bűn zsoldjától is! (A keresztyén reménység tehát nem valami „lélekhalhatatlanság” sápadt eszméje csupán.) A testestől-lelkestől megromlott és legbensőjében (πνεῦμά = lélek/szellem) már világra jövetelekor is halott embert Krisztusban mindenestől helyreállítja és dicsőségébe vonja Isten.
Ahogyan az Úr Jézus testtélételében, kereszthalálában és föltámadásában, ugyanúgy az Ő visszajövetelében is az emberiség történelmének eseményévé teszi Isten a megváltást. Noha az Úr eljövetelének idejét nem tudhatjuk, számunkra egyáltalán nem lényegtelen a történelem. Az első keresztyének a saját életükben várták Őt, és ez nem tévedés volt. Ellenkezőleg: ez volt és ez ma is a helyes magatartás az Úr iránt. Mert Ő eljön az övéiért!
Az Úr Jézus visszajövetelét a benne hívők üdvösségükre várják! Először azok támadnak fel majd, akik hittek benne. Ezután azok a hívők, akik akkor itt a földön élnek, egy szempillantás alatt „átváltoznak”, s dicsőséges testben a feltámadottakkal együtt „elragadtatnak” Krisztushoz (vö. Fil 3,21; 1Kor 15,51-52; 1Thessz 4,13-18). Sor kerül az üdvözültek „megjutalmazására” és hívő életük megvizsgálására is (vö. 1Kor 3, 10-15). 
Visszajövetelére vonatkozóan Urunk nemcsak azt mondta, hogy „sem a napot, sem az órát nem tudjátok” (Mt 25,13), hanem azt is: „Tanuljátok meg a fügefáról vett példázatot... Így ti is, amikor mindezt látjátok, tudjátok meg, hogy közel van Ő, az ajtó előtt” (Mt 24,32-33). Mi mindent kell ma látnunk – soha eddig nem tapasztalt mértékben – a világban növekvő zűrzavar és katasztrófák terén (vö. pl. Mt 24,4-14)! 
Annyit bizonyosan tudunk a Szentírásból, hogy Jézus Krisztus ismét eljön. Azt is tudjuk, hogy aki hisz benne, az akkor már nem megy ítéletre. Aki hallott róla, de visszautasította szeretetét, az elkárhozik. Azt is tudjuk, hogy aki úgy él, hogy mindig kész az Ő megjelenésére, azt nem fogja készületlenül találni váratlan eljövetele. 
Az Úr Jézus visszajövetelét megelőzően nagy katasztrófákat, gonoszságot, istentelenséget és antikrisztusi zsarnokságot átélt világban (vö. Mt 24; Mk 13; Lk 21; 2Thessz 2,1-12; 2Tim 3,1-9; és különösen Jel 6-19) Izráel és a népek megítélésével kezdődik majd el az Ő messiási uralma: „Félni fogják az ÚR nevét napnyugaton, és dicsőségét napkeleten, amikor eljön mint egy sebes folyam, amelyet az ÚR szele korbácsolt föl. De eljön Sionhoz a Megváltó, Jákób megtérő bűnöseihez! – így szól az ÚR” (Ézs 59,19-20; vö. Jóel 4,12; Jel 20,4; Mt 19,28; s az akkor élő népekről van szó Mt 25,31-46-ban is). Akik bemehetnek Krisztus országába, földi áldásokban részesülnek. Az ószövetségi próféták csodálatos színekkel festik meg a messiási időt: a népek közötti béke és igazságosság kora lesz az, megújul a természet és még az állatok között is béke lesz (lásd pl. Ézs 2,1-4; 11,1-10...). A Sátán pedig meg lesz kötözve ekkor, és Krisztus által Isten uralma mindenki számára érzékelhető és kétségbevonhatatlan áldásokkal teljes lesz (vö. Jel 20,1-3). 
Krisztusnak „addig kell uralkodnia, míg lába alá nem veti valamennyi ellenségét” (1Kor 15,25). Messiási uralma végén „egy kis időre” „a Sátán elbocsáttatik börtönéből, és elmegy, hogy megtévessze a népeket” (Jel 20,3.7-8). Kiderül ekkor, hogy sokan még Krisztus látható uralmának áldásai ellenére is szívükben ellenségesek maradtak Istennel szemben. Isten az Ő ítéletének emésztő tüzével válaszol a jósága ellen makacsul lázadó teremtményeknek: az ördög az örök gyötrelem helyére kerül (Jel 20,10), a régi föld és ég pedig, mely színhelye volt a bűnnek, elmúlik (Jel 20,11; vö. pl. Zsolt 102,26-27; 2Pt 3,12).
„Mint utolsó ellenség töröltetik el a halál” (1Kor 15,26): sorra kerülnek a többi halottak (vö. Jel 20,5), a feltámadás „vége” is (1Kor 15,24). Akik nem ismerték Krisztust és nem hittek Őbenne, azoknak is oda kell állniuk a „nagy fehér trónus”, az ÚR ítélőszéke elé, hogy cselekedeteik szerint megkapják ítéletüket. De megnyittatik ott az „élet könyve” is: csak az vettetik a „tűz tavába” akit nem találtak beírva abba...! (Vö. Jel 20,11-15!)
A Biblia utolsó fejezetei csodálatos képekben mutatják be: Jézus Krisztus, az Isten Fia és Emberfia által be fog teljesedni az, hogy Isten lesz minden mindenekben, s ebbe az örök harmóniába öleli bele megváltottainak életét (vö. 1Kor 15,28). Mert „fel is magasztalta őt Isten mindenek fölé, és azt a nevet adományozta neki, amely minden névnél nagyobb, hogy Jézus nevére minden térd meghajoljon, mennyeieké, földieké és földalattiaké; és minden nyelv vallja, hogy Jézus Krisztus Úr az Atya Isten dicsőségére” (Fil 2,9-11). 

Írta / összeállította:
Adámi László
Ajánlott könyv:
CSERI KÁLMÁN: TUDOM, KINEK HITTEM (Az Apostoli Hitvallás magyarázata) Kiadja a Magyarországi Református Egyház KÁLVIN JÁNOS KIADÓJA Budapest, 1998